Richard Adams
Psí soužení
(překlad úryvku z knihy The Plague Dogs)
Eva Vykoukalová, 2001

„Hej, starý Rafe, jsi zraněný?“
„Měl jsem strach, že se nikdy nedostat ven, ale pak jsem spadl. Teď je dobře. Unavený. Spát.“
Snitr ucítil na Rafově boku dlouhý krvácející šrám. Olízal mu ho. Byl z něj cítit kov a pachuť sazí ze spálených morčat, které byly usazené na stěnách výsypky. Rafův dech se postupně zpomalil a zklidnil a Snitr cítil, jak se mu pod jazykem jeho svaly naboku uvolňují.Přestal ho olizovat, položilsi hlavu a packy natáhl tak, aby se opíraly o hřejivou stranu topeniště. A za pár okamžiků už také spal.
Více než tři hodiny dřímali oba psi v topeništi. Tak je vyčerpalo vypětí při útěku a hrůza, kterou prožili při cestě skrz propusť. Venku začalo pršet ještě hustěji. Proudy vody padaly z mračen, která byla tak nízko nad zemí, že úplně zakryla vyšší kopce. Měsíc byl schovaný, takže téměř naprostá tma halila míle skal a kapradí, vřesu, mechu a keříků borůvek, jeřábů a rašelinišť. Tyto přírodní pevnosti se jen nepatrně změnily od dnů nájezdníků a útočících Skotů, oněch armád, které si pochodovaly pro porážku a smrt uFloddenu, u Solway Moss, u Prestonu, Worcesteru a Derby. Divoká země, zvyklá na proudy prchajících, opuštěných, ztracených a zoufalých, lidí bez přístřeší a vyhnanců zápasících s beznadějnou přesilou. Ale dnes v noci tam nikdo nemusel snášet liják nelítostné bouře. Od Blawithu po Easthwaite Water, od Satterthwaite aGrizedale až ke Conistonu nebyla venku jediná duše. Ponuré pustiny byly opuštěné jako oceán a ani sám Thomas Rymer z Erceldoune, kdyby se vrátil na zem z krásné říše Elfů ne po sedmi, ale po sedmi stech letech, nepoznal by z pouhé podoby tohoto temného a opuštěného místa, jaké století se za jeho nepřítomnosti ujalo vlády.
 Půl noci lilo jako z konve na vnější cihlovou stěnu pece, takže se postupně ochladila na teplotu temnoty, která ji obklopovala. Brzy nato se vítr stočil k jihozápadu a přinesl svěží déšť od ústí řeky Duddon. Skrz předtopeniště a spodní kontrolní ventil začal dovnitř foukat ostrý vítr. Snitr sebou ve spánku trhl, když ucítil, jak ho do vnější strany boku píchá štěpina z žeber morčete. Probudil se leknutím, když mu špička probodla kůži.
„Rafe! Vzpamatuj se!“
Žádná odpověď se neozvala, a tak do něj Snitr začal usilovně šťouchat nosem.
„Rafe, vylez z toho listí, vylez z té vody! Musíme jít dál!“
Raf ospale zvedl hlavu.
„Nechci jít dál. Zůstat tady.“
„Ne, to ne! Spousta místa, déšť, ven!“
"Zůstat tady, teplo a sucho.“
„Ne Rafe, ne! Bílé pláště, železná voda, muž s tabákem! Náklaďák! Musíme se dostat ven!“
Raf se zvedl a protáhl se, jak jen to šlo v tak malém prostoru. „Není žádné ven, není žádné svobodný. Není nic, nikam, snad jen…, ale to je zlý svět pro zvířata. Já to vím.“ 
„Rafe, nezačínej takhle větřit. Já už to nebudu čmuchat- ocet, parafín- být horší. Já jsem žil venku, měl jsem pána, vím, že nemáš pravdu!“
„To je jedno.“
„To teda není. Pryč z té díry. Ty první.“
Raf pootevřel dvířka přikládacího otvoru a vykoukl do deštivé tmy.
„Radši jdi sám. Ta díra je pro mě moc malá.“
„No tak, Rafe, běž už! Já půjdu za tebou.“
Raf, černý jako tma, vytáhl hlavu z díry, přikrčil se zemi a pak vyskočil. Hlavu a přední packy prostrčil skrz otvor, takže ho úplně ucpal. Drápy škrábal a hrabal po venkovním plechu.
„Rafe, tak zaber!“
Rafova odpověď zněla groteskně, protože vycházela kontrolním ventilem, skrz mřížku pod jeho packama.
„Moc malé!“
„Bojuj, zakousni se do toho!“
Raf bezmocně zápasil,a jak měl břicho silou přimáčknuté k plechu, upouštěl vzduch. Zadní tlapou zuřivě mlátil, až od něj Snitr schytal jednu přes čumák.
„Krucinál Rafe, tak už se pohni!“
Raf začal hekat a lapat po dechu. Snitr si s hrůzou uvědomil, že jeho úsilí polevuje. Vlastně se už vůbec nehýbal. Snitr zkrátka nemohl vědět, že předtím Rafdosáhl předníma packama na svislou stěnu pece těsně pod ním a mohl se od ní odstrkovat, ale čím dál se jeho tělo posouvalo, tím méně se o zídku mohl opírat. Teď, když už měl za sebou dvě třetiny cesty, byl bezmocně a bolestivě uvězněn, anižby se mohl vysoukat nebo vytlačit dopředu. Snitr pořád ještě seděl v topeništi. Začalo se ho zmocňovat čím dál větší zoufalství. V lebce ucítil bodavou bolest, a jak se tam chvěl obklopen železem, popelem a kostmi, zdálo se , že ho sžírá vlčí zuřivost. 
„Zatracené bílé pláště!“ vyštěkl Snitr s pěnou u tlamy. „Zatracená Annie, zatracenej policajt a to bílý auto s houkačkou! K čertu s vámi se všemi! Vy jste mi zabili mýho pána!“
Jeho zuby se sevřely na Rafově boku. Ten zavyl a, nikdo neví jakým způsobem, jeho tělo se stáhlo v křeči, takže železný rám otvoru mu přimáčkl a odřel hřbet. Nakonec ale vypadl do rozbředlého bláta pod ním. Sotva zalapal po dechu a ucítil bolest v žebrech, Snitr už byl vedle něj a olizoval mu čumák. Těžce oddychoval a déšť mu proudem stékal po zádech.
„Jsi v pořádku?“
„Ty jsi mě kousl, ty zatracenej vořechu.“
Snitr upřímně užasl. „Já že jsem tě kousl? To teda ne!“
Raf se obtížně postavil a očuchal ho. „Ne, opravdu jsi to nebyl ty. Ale něco mě kouslo.“Chvilku se zarazil a pak si lehl do bláta. „Jsem zraněný.“
„Vstaň a pojď se mnou,“ řekl mu na to Snitrův hlas, neviditelný psí pach stojící před ním v syčící temnotě.
Raf s kulháním po třech popošel. Pod tlapkama cítil nezvyklé věci jako štěrk, větvičky a bláto. To vše ho svou přirozenou podstatou uklidňovalo a zmírňovalo jeho bolest, protože si uvědomil vlídnost skutečnosti. Snažil se kulhat rychleji a nemotorně se rozběhl, takže na rohu budovy už byl před Snitrem.
„Kudy teď?“
„To je fuk,“ odpověděl Snitr, „jen ať jsme odsud co nejdál, než se rozední.“
Rychle kolem popraviště králíků, zatočit u díry s páleným vápnem na koťata, malé zaváhání za opičí plynovou komorou a jsou pryč. Je to teprve chvilka, co naši psí hrdinové unikli do bouřky. Bylo by pěkné, kdybychom si mohli vyprávět, že tu noc si Dr. Boycott pěkně protrpěl a že všechny jeho muže v bílých pláštích ve snech dlouho strašily stíny v podobě čarodějnice a démona a obrovského červa v rakvi. Dokonce bychom si snad mohli přimyslet, že starý Tyson zemřel zmítaje se v křeči se znetvořeným vyzáblým obličejem. Ale ve skutečnosti, jak dále uvidíte, se nic takového nastalo. Déšť pomalu ustal a, jen co se na oblohu vplížily první paprsky světla, šedá mlha odtáhla pryč přes Windermere. Zbylí obyvatelé Lawsonského parku se probudili do dalšího dne v péči a ve službě lidstvu.

Komentář k překladu
Pro svůj překlad jsem si vybrala knihu The Plague Dogs od anglického spisovatele Richarda Adamse. Pro tuto knihu jsem se rozhodla po přečtení jeho první a zároveň nejslavnější knihy nazvané Watership Down (v českém překladu- Daleká cesta za domovem).
Watership Down líčí poutavý příběh králičí kolonie, která uniká před zkázou, kterou představuje rozšiřující se město. Králíci jsou donuceni opustit své nory a hledat si nový domov. Na své cestě prožívají různá dobrodružství, ať už veselá či strastiplná. Autor vytváří celou historii a mytologii králičího rodu a především dává svým hrdinům osobitost. Každý králík má vedle svého jména i určitou povahu a kvality a jisté postavení v králičí společnosti. Jejich chování nám často připomíná chování lidí. Ovšem jejich pohled na svět jiný, přeci jen, jsou to zvířata, a tak nás nutí zamyslet se nad přírodoua nad naším vztahem k ní.
A právě náš vztah k přírodě a především ke zvířatům je hlavním tématem knihy The Plague Dogs. Jejím záměrem je ukázat krutost, kterou je člověk schopen páchat na zvířatech. Děj knihy se začíná rozvíjet ve výzkumném středisku, kde se provádějí všechny možné pokusy na různých druzích zvířat. Hrdinové knihy, dva psí uprchlíci nás při své cestě ven provádějí všemi částmi tohoto strašného zařízení, takže si čtenář dokáže živě představit, čím asi pokusná zvířata procházejí. Oběma psům se nakonec podaří uniknout a vydávají se na cestu za svobodou. Musejí však před lidmi dál prchat, protože média odhalí, že mohou být přenašeči dýmějového moru. Celý příběh se odehrává v krásném prostředí oblasti Lake District.
Adamsův zájem o ochranu přírody a především zvířat se projevil nejen v jeho psaní. V letech 1980-1982 byl ve funkci prezidenta Královské společnosti pro prevenci týrání zvířat (Royal Society for the Prevention of Cruelty to Animals), dále se podílel na ochraně pobřeží a pracoval také v oddělení pro Znečišťování ovzduší. Mezitím vyšla Daleká cesta za domovem a Adams se nakonec rozhodl odejít do důchodu a věnovat se psaní.
Nedá se říct, že by tato kniha byla určena pro dětské čtenáře, Její námět, a obzvláště úvodní část, je dosti ponurý až depresivní. I jazyk, kterým je kniha psaná, je poměrně komplikovaný. Některé postavy, například liška „tod“, navíc mluví různými dialekty typickými pro oblast anglicko-skotských hranic, okolí řeky Tyne a celou jezerní oblast. Mnoho slov je skandinávského původu a jsou zcela odlišná od svých anglických protějšků.
A nyní k samotnému překladu. Hned název knihy nabízel různá řešení. Rozhodla jsem se neužít název „Moroví psi“, přestože by to byl asi nejpřesnější překlad, protože psí hrdinové jsou považováni za šiřitele dýmějového moru. Slovo „plague“ ovšem v hovorové angličtině znamená také „soužení, trampota, těžký osud“. A to jsou, myslím si, výrazy vystihující povahu celého příběhu. Odtud tedy název „Psí soužení“.
Co se týče jmen hrdinů, rozhodla jsem se jen mírně upravit jejich pravopis, takže „Rowf“ se změnil na „Rafa“ a „Snitter“ na „Snitra“, Vzhledem k tomu, že příběh se odehrává v anglickém prostředí, není vhodné dávat jim typická česká psí jména jako třeba „Punťa“. Ze stejného důvodu jsem ponechala i ostatní vlastní i místní jména. 

Použitá literatura:
Adams, Richard. The Plague Dogs, Ballantine Books, 1977
Cohen, Jamie. My afternoon with Richard Adams, www.houserabbit.org 
Watership Down FAQ, www.watershipdown.org