Black Beauty Anna Sewellové
v překladu Jany Cahové a Milana Hausnera

Andrea Berčíková, 2002

Kvalita díla a počet prodaných výtisků jsou, jak známo, dva obtížně smiřitelné zákony knižního trhu. Anna Sewellová (1820-1878) je jednou z těch autorek, které mají dar vábit přízeň širokého publika, byť v jejím případě pouze jedinou knihou, jež za svůj krátký strastiplný život napsala. I přes tento fakt se její „dílko“ zařadilo do pokladnice dětské literatury o zvířatech. V ní tvorové ze zvířecí říše ztvárňují hlavní hrdiny, a možná právě kvůli tomu, je tento žánr považován za jeden z nejoblíbenějších v dětské fikci vůbec.  
Ze všeho nejdříve by bylo vhodné říci něco o autorce a vzniku a obsahu knihy a poté krátce zmínit cíl a úhel pohledu mé recenze zaměřující se na dva české překlady této knihy. Jádro práce bude samozřejmě tvořit samotná analýza textů, doprovázena uváděním konkrétních příkladů buď překladatelské dovednosti, anebo v opačném případě překladatelské „nešikovnosti“.
Knihu Black Beauty psala Anna Sewellová během doby, kdy trpěla těžkou chorobou a publikaci své knihy (1877) přežila o pouhý rok. Jedná se o příběh černého koně, který líčí ze své perspektivy svůj osud plný dobrodružství - od turbulentníhoho mládí až po zasloužilý spokojený odpočinek ve stáří. Hlavním impulsem k napsání knihy bylo bezpochyby období, v němž Anna žila, období, jež může být bez okolků nazváno „peklem pro koně“. Ve městech (v tomto případě v Londýně) byli často k vidění nepředstavitelně trpící koně. Mnoho z nich bylo starých, podvyživených nebo chromých a nemocných. Často táhli přetížené kočáry – v horkém slunci, v dešti i ve dnech mrazivých. Pouze málo lidí se staralo o dobro těchto „přepracovaných“ tvorů. Spousta jich zemřela na vyčerpání přímo v postrojích. Rovněž kočí měli svůj podíl na jejich osudu, když se je snažili „ukáznit“ bitím. Práce koně byla navíc ještě ztížena díky „módě“ tehdejší doby – násilného zkracování ocasů - která jim znemožňovala odhánět mouchy, a také používání „přitažených otěží“ (Cahová) / „vzpřimovacích otěží“ (Hausner) držící krky a hlavy koní vzpřímeně, v nepřirozeném a bolestném oblouku. Z tohoto krátkého úvodu o situaci koní lze snadno pochopit pohnutku, která Annu vedla k napsání této knihy. Chtěla jí explicitně demonstrovat zneužívání němých tvorů a zároveň takto vyjádřit svůj vlastní postoj, mluvící za tyto utýrané němé tvory, kteří za sebe bohužel mluvit neumí, formou protestu zaobaleného v příběhu určeného pro děti. Určitě tak učinila velice jemným a přesvědčivým způsobem vzbuzujícím sympatie a především pochopení, co se týče zacházení s koňmi. Ačkoliv koně tvoří základ tohoto jímavého příběhu, pozornému čtenáři neunikne, že lidé vyskytující se v bezprostřední blízkosti koní rovněž hrají v knize důležitou roli z hlediska jejich rozdílných povahových vlastností, a tím pádem rozdílným zacházením s koňmi.
Za povšimnutí také stojí forma vyprávění – „ich-forma“ (koněm samotným), což činí příběh reálnějším a způsobuje hlubší emocionální dopad na čtenáře – ti se tudíž dokáží lépe ztotožnit s tím, co kůň cítí, ať už se jedná o radost či bolest. Black Beauty začíná své vyprávění jako hříbě žijící bezstarostně a šťastně se svou matkou, poté líčí různá místa, na kterých pobýval, ostatní koně, se kterými se na své cestě setkal, vykládá o různých majitelích, jež ho vlastnili, o práci, kterou musel vykonávat, a hlavně se zaměřuje na líčení rozdílných zacházení, která koně museli strpět od svých pánů. Citelně rozlišuje svůj radostný život na venkově a strastiplné bolestné zážitky v Londýně, jakožto drožkářský kůň. 
Špatné zacházení a krutost ke koním se objevuje v celé knize. Autorka realisticky popisuje trpění a bolest koní, s nimiž se bezcitně zacházelo. Určitou kompenzaci tvoří výjevy ukazující milé a chápavé chování lidí k těmto zvířatům, prezentovány formou incidentů, v nichž je někdo ke koni krutý, ale v pravou chvíli se zjevuje někdo druhý, kdo se zvířete zastane a snaží se ulehčit jeho smutnému údělu tím, že dotyčnému vyčiní, anebo ho nějakým jiným způsobem potrestá. 
Jak jsem již na úplném začátku zmínila, chtěla bych objasnit záměr mého snažení, úhel pohledu, který jsem zvolila, abych co nejlépe vystihla klady či zápory českých překladů této knihy. Nejdříve se budu detailně věnovat oběma verzím z hlediska překladového, t.j. volbě výrazů, slovních obratů a hříček na základě porovnání s jejich cizojazyčnými ekvivalenty, schopnosti překladatelů vystihnout tón a náladu vyprávění a umění se vypořádat s odlišnými zvyklostmi, a tak zachovat hlavní obsahový rámec, který nevede k chybným interpretacím.
Budu se zabývat překladem Jany Cahové Černý krasavec z roku 1972  (překlad anglického originálu Black Beauty, vydaného nakladatelstvím Penguin Books 1964) a volnou adaptací Milana Hausnera Černý hřebec (překlad zkrácené verze z roku 1992, vydané nakladatelstvím Dorling Kindersley Limited, London).
Překlad knihy Anny Sewellové Black Beauty Janou Cahovou lze jistě považovat za poctivě odvedenou překladatelskou práci. Přesto jsem v něm našla několik málo „překladatelských přešlapů“. Jako výrazný klad tohoto překladu pociťuji již překlad titulu knihy Černá krása, čímž, dle mého názoru, sáhla Jana Cahová po zdaleka zdařilejší variantě než její kolega Milan Hausner, který knihu vydal pod názvem Černý hřebec. Rozdíl spočívá v tom, že Cahová užila doslovného překladu, kdežto Hausner si s jménem titulního koně „pohrál“. Změnil však název neadekvátně a hlavně nešikovně. Černý krasavec zní v češtině mnohem přirozeněji a hlavně vystihuje autorčin záměr – zvolit takové jméno, které postihuje vzhled a zároveň povahu koně. Černý hřebec působí spíše jako rozlišení pohlaví koně než jako vlastní jméno.
Při převedení názvů jednotlivých kapitol do češtiny se Cahová striktně držela originálu, kromě několika vyjímek. Nechápu, proč čtvrtou kapitolu Birtwick Park přeložila jako Birtwickovka. Sice to navozuje českou hovorovou tendenci zkracování dvouslovných názvů, ale v tomto případě je nepatřičně užito. To stejné platí o kapitole 22 V hraběcím zámku, která je tentokrát doslovným překladem originálu slova Earlshall + přidání předložky. Myslím, že větší unifikovanost názvů by nebyla na škodu. Za vhodnější řešení považuji Hausnerovo úplné lpění na anglickém znění jednotlivých kapitol, což více plní funkci zachování odlišného koloritu, spočívajícím především v  tradici pojmenování vznešených anglických šlechtických sídel. Kapitola 13, přeložena jako Čertovo kvítko, se míjí účinkem co se týče nejen přeloženého titulu, ale i sdělení v ní obsaženém. Jedná se o zavádějící překlad činící z krutého chlapce „čertovo kvítko“, v našich poměrech chápáno jako dítě milé, leč vykutálené. Toto ovšem nebyl záměr Sewellové, která tuto kapitolu pojala moralisticky a to tím, že rozlišila krutost lidí jako devil´s trade mark a lásku a pochopení jako God´s mark. Cahová tento překladatelský omyl „vyřešila“ vynecháním konce této kapitoly, který nám vlastně objasňuje zvolení jejího názvu. Za zdařilé řešení považuji překlad kapitoly 29 Cockneys jako Měšťáci. Cahová předpokládá, a zřejmě správně, že nelze od tak mladých čtenářů očekávat nějakou výraznou znalost anglických reálií, a už vůbec ne vědět, že „Cockneys“ jsou Londýňané pocházející hlavně z východní části Londýna. Proto zvolila více generalizující název, pochopitelný pro každého.  
    Hausnerova volná adaptace samozřejmě činí z původních devětačtyřiceti kapitol pouze devět, avšak drží se hlavní linie příběhu a vypráví nám jenom o dobrodružstvích zásadně ovlivňujících „Hřebcův“ život. Vynechává celé kapitoly, anebo pouze jejich části popisující scenérii a charakterizující marginální postavy. Zároveň je z adaptace vypuštěno vyprávění o dobrodružstvích jiných koní (např. kapitola 10 A Talk in the Orchard  zahrnující vyprávění Sira Olivera o tom, proč má zkrácený ocas a o užívání klapek na oči, anebo kapitola 9 Merrylegs) a rovněž takové pasáže, jež se příliš realisticky koncentrují na detailní popis krutého zacházení s koňmi (např. kapitola 11 Plain Speaking, která líčí hrubé chování Sawyera k poníkovi). Kromě toho také slučuje dvě a více kapitol do jedné s tím, že původní kapitola může být „smrsknuta“ dokonce i do jedné věty či odstavce. Spousta vět kopíruje originál, některé jsou zkráceny buď vynecháním části věty, anebo dlouhá souvětí jsou převedena do kratších jednoduchých vět:
One night, a few days after James had left, I had eaten my hay and was lying down in my
straw fast asleep, when I was suddenly roused by the stable bell ringing very loud. I heard
    the door of John´s house open, and his feet running up to the hall. He was back again in no 
    time; he unlocked the stable door , and came in, calling out, “Wake up, Beauty! You must 
    go well now, if ever you did;” and almost before I could think he had got the saddle on my 
    back and the bridle on my head. (Sewell,15).

    Jedné noci, když už byl James pryč, mne probudilo hlasité cinkání stájového zvonku. 
   „Vstávej, Hřebče! Potřebuji, abys ze sebe vydal vše, co v sobě máš!“ prosil John Manly a 
    ještě dříve, než jsem si protřel oči, už jsem měl sedlo na hřbetě a on uzdu v ruce.(Hausner, 22)

Odlišnost obou překladů spočívá především v překladu jmen jak koní, tak i lidských postav. Na rozdíl od Jany Cahové, která přeložila všechna jména koní kromě Rob Roye a Roryho, Milan Hausner převedl do češtiny jenom ta jména, jež důsledně charakterizují povahu koně. Takže Jack se u Cahové stává Honzíkem a Lizzie Lízou. Jako zajímavé řešení vnímám překlad matky „Black Beauty“ Dutchess: u obou překladatelů se stává Vévodkyní, ale v překladu její přezdívky se výrazně rozcházejí. Cahová opět více lpí na originálu – Pet se u ní mění na Mazlíčka (více evokuje mužské pohlaví, kdežto v případě Dutchess se zcela jednoznačně jedná o pohlaví ženské) a u Hausnera na Holka moje malá, což považuji za zbytečně zdlouhavé a jako přezdívku nevhodné, protože se od ní očekává spíše zkratkovitost a výstižnost. 
Velice podobně si překladatelé počínali v případě překladu Ginger: Zrzkou se stává u Hausnera a Ryzkou u Cahové, kdy obě jména korespondují v tom, že navozují představu, jak by kobyla asi mohla vypadat. Avšak v originálu je autorčina intence jiná: „Ginger has a bad habit of biting and snapping; that is why they call her Ginger“ (Beauty, 4). S tímto úskalím se úspěšně vypořádala Cahová, která k tomuto účelu zvolila výstižnou slovní rýmovanou hříčku v následující podobě: „Ryzka má nedobrý zvyk, že kouše a chňape, proto jí říkají Ryzka-Hryzka…“ (22). Tím nijak neutrpěl celkový obsah sdělení, naopak tato volba přispěla k příjemnému osvěžení a inovaci tím, že Cahová využila polysemnosti anglických slov – „ginger“ neindikuje pouze zrzavou barvu, ale rovněž znamená „říz, elán, vervu, šmrnc, švih“ (Eng.-Czech Dictionary, Hais-Hodek), tedy vše co lze asociovat s neposlušností a nestálostí tohoto koně. 
Nejvíce se překladatelé liší v překladu dalšího důležitého koně - poníka Merrylegse. Jméno v sobě skrývá vlastnosti veselého, živého a neposedného tvora. Opět se mi více zamlouvá řešení Cahové, která se uchýlila k překladu Neposeda, kdežto Hausner užil jména Veselka. Nejenom že se jedná explicitně o ženské jméno (v originálu jde o poníka-muže), ale navíc v sobě obsahuje další konotaci; může být chápáno jako synonymum pro slovo „svatba“. Tudíž Neposeda zní neutrálně a vzbuzuje opravdu pouze vlastnosti jako jsou neposednost a temperament.
Co se týká překladu vlastních jmen lidí, jedná se o další zajímavý aspekt. Zatímco Milan Hausner nepřekládá žádná z těchto jmen a nechává je v originální formě, Jana Cahová překládá téměř všechna rodná jména postav, anebo je převádí do češtiny s pozměněným pravopisem. Nadto také překládá jedno příjmení, které se objevuje až na konci knihy a jedno mírně modifikuje. Hausner má George, Johna, Jamese, Joeho, Willieho, Nicholase, Polly a Dolly, kdežto u Cahové se stávají Jiřím, Janem, Jakubem, Pepíkem, Vildou, Mikulášem, Márinkou a Dórinkou. Pouze jména Jerry a Jessie zůstávají nepřeložena.
Změny pravopisné se dotýkají jmen Alfred, Flora, Martha a Reuben, jež se u Cahové mění v Alfréda a Flóru s dlouhým „é“ a v Martu a Rubena. Modifikace příjmení se vztahuje na Joe Greena, který se tím pádem stává Pepíkem Greenů. Překvapivě působí překlad farmáře Thoroughgooda ve statkáře Dobrovolného. Co vedlo Cahovou k překladu tohoto jediného příjmení se zřejmě nedovíme, ale každopádně to nebylo nezbytné, protože náhlý překlad jednoho příjmení, když všechna ostatní zachovávají anglický originál, se jeví při nejmenším překvapivě. Kromě toho se mi tato volba překladu ani nelíbí. Žádným způsobem nepřenáší význam originálu, ačkoli se domnívám, že paní překladatelka to měla určitě v úmyslu. Proč Dobrovolný, když Thoroughgood znamená v překladu „jsoucí skrznaskrz dobrý“, „ztělesněná dobrota“ ? Proč tedy raději nesáhnout po výrazu jako je např. statkář Dobrota? Také se mi zdá, že díky překladu rodných jmen do češtiny a ponechání příjmení v angličtině vzniká jakási tenze, nesourodost a šroubovanost. Proto preferuji Hausnerovo nakládání se jmény, jímž dokreslil a zároveň docílil věrného zachování koloritu, prostředí, ve kterém se příběh odehrává.
Místy užívá Sewellová velice dlouhá a komplikovaná souvětí, která jsou v českém překladu Cahové většinou zdařile rozdělena na kratší věty, což přispívá k celkové srozumitelnosti textu a překladatel se zároveň úspěšně vyhne zbytečným krkolomnostem anglického souvětí. Ovšem není to pravidlem, což dosvědčuje následující ukázka, v níž se Cahová nejeví zrovna stylisticky nejobratněji:
I had a very good mouth – that is I could be guided by the slightest touch of the rein; and 
that is a great thing in London, among carriages, omnibuses, carts, vans, trucks, cabs, and 
great wagons creeping along at a walking pace; some going one way, some another, some 
going slowly, others wanting to pass them; omnibuses stopping short every few minutes to 
take up a passenger; obliging the horse that is coming behind to pull up too, or to pass, 
and get before them; perhaps you try to pass, but just then something else comes dashing 
in through the narrow opening, and you have to keep in behind the omnibus again; 
presently you think you see a chance, and manage to get to the front, going so near the 
wheels on each side that half an inch nearer and they would scrape. (Sewell, 31)

Já jsem měl velice dobrá ústa – to znamená, že mě bylo možno řídit tím nejlehčím dotykem 
uzdy, a to je ohromná věc v Londýně, mezi kočáry, omnibusy, dvojkoláky, nábytkovými 
vozy, ručními vozíky, drožkami a velikými nákladními vozy plazícími se krokem. Jedny 
jedou jedním směrem, druhé zas jiným, jedny pomalu, druhé je chtějí předjet, přitom 
omnibusy zastavují každých pár minut, aby cestující mohli nastoupit, a nutí koně, který je 
za ním, také zarazit, nebo předjet a dostat se před ně. Pokusíte se třeba předjet, ale zrovna 
v tom okamžiku něco jiného se přiřítí úzkou mezerou a vy zas musíte zůstat za omnibusem. 
    Teď už si myslíte, že se vám naskytla příležitost a podaří se vám dostat se dopředu, a 
proklouznete v takové blízkosti kol na obou stranách, že jen o coul blíž a už byste škrtli.  
    (Cahová, 147-148)

S tímto jevem se nesetkáme v překladu Milana Hausnera, protože se především jedná o adaptaci, a tím pádem zdlouhavost jednotlivých souvětí odpadá a je nahrazena zjednodušenou logikou řazení myšlenek. Na základě této skutečnosti může text místy působit příliš telegraficky a nenáročně, jako by byl určen pouze pro ty nejmladší dětské čtenáře: „Vyjížděli jsme i společně se Zrzkou v zápřahu. Měl jsem kamarádku. Byl jsem tam jako doma. Co víc jsem si mohl přát? Svobodu! Už jsem ale vyrostl a byl dospělý.“ (Hausner, 15)
    Překlad Cahové lze považovat za velice zdařilý i dnes, i když se v něm tu a tam vyskytují zastaralé výrazy, které se dnešnímu čtenáři mohou zdát při nejmenším zvláštní a vlastně i nesrozumitelné. Dnes se již neužívají a málokterý čtenář, především mezi dětmi, zná jejich význam. Jedná se o slova jako podomek (hostler), náočnice (blinkers), nádavkem (into the bargain), čoud (smother), pohůnek (farmer´s boy), pohonič (a raw boy from the plow-tail) či hmoždit se (maul about). V aktuálnějším překladu by tato slova mohla být zaměněna za podkoního, klapky, kouř, pomocníka na farmě, neotesaného zemědělce a potlouci. Proto text občas působí strnule a nepřirozeně a ne vždy dosahuje žádané lehkosti překladu; navíc se místy zadrhne ve struktuře předlohy, když např. přeloží John was quite encouraged about him (15) jako Jan do něho začal skládat naděje (68) (snad vkládat naděje?). Podobně výraz high-mettled horses (18) překládá ohniví koně (86) (lépe by asi znělo temperamentní/bujní koně?).
Je však třeba přiznat, že některé idiomatické výrazy zdárně nahrazuje domácími analogiemi: give tit for tat (19) překládá jako oplatit stejnou mincí (86) nebo to lay by for a rainy day or a sunny day, as it may happen (15) je přeloženo výrazem dát stranou pro strýčka Příhodu nebo pro strýčka Nehodu, podle toho, který se případně natrefí (66).
Bezpochyby není vůbec na škodu určité odpoutání se od textu originálu, ovšem za předpokladu, že překladatel dospěje k výstižnějšímu a v domácím jazyce přirozeně znějícímu řešení, což se Cahové daří: …roasted to death (15) přeložila nápaditě upečení na škvarek (67), I was nearly mad (17) jako div mě šlak netrefil (74). Poněkud zvláštně působí následující tzn. odpoutání od originálu: Napřed sobě, potom tobě, a tak každý se starej o sebe na prvním místě (67) (Everybody look after himself, and take care of number one, 15), anebo taky nezamýšlel svého bratra vyděsit, až by dostal padoucnici (73) (he did not mean to frighten his brother into fits, 16).
Podle mého názoru dokázala Jana Cahová brilantně vystihnout Sewellové hlavní devízy – stylovou neotřelost a jazykovou adekvátnost pro danou cílovou skupinu čtenářů. Osobnost Sewellové lze cítit; není nijak zastřena skutečnost, že námět jejího příběhu o koních je stejnou měrou sklizní její obrazivosti jako faktických událostí, jejichž „zlatou žílou“ je bezesporu vlastní osud Anny Sewellové.  Fakt, že téměř celý život byla nepohyblivá a připoutaná jen ke svému vozíku, ji podnítil napsat příběh citlivého a ušlechtilého zvířete, jímž vlastně nepřímo nabádala (a stále nabádá) ke šlechetnosti mezi lidmi a úctě k životu, jak lidskému tak i zvířecímu. 
Volná adaptace Milana Hausnera může být rovněž považována za více či méně zdařilou, pokud nám vyloženě nejde o ty chybějící pasáže, které se zabývají detailním popisem konkrétních výjevů ze života „Black Beauty“ a jiných koní. Nelze opominout to, že se Hausnerovi daří držet se hlavní dějové linie příběhu, takže jsme vlastně „pouze“ ochuzeni o tu realističtější stránku života (někomu vyhovující, někomu nikoliv), což určitým způsobem indikuje, že kniha je spíše zaměřena na menší děti, jež jsou tak „ušetřeny“ těch temnějších stránek života. Místo těchto chybějících částí textu se u Hausnera můžeme setkat s několika dodatečnými kapitolami (např. Londýn v dobách Černého hřebce, Na koňském tržišti, Venkovští koně), jež objasňují některé aspekty života v 19. století (používání různých druhů kočárů a drožek, typické procedury na koňském trhu). Výraznou předností jsou ilustrace doprovázející jednotlivé kapitoly, čímž je „zajištěna“ názornost, instruktivnost a tím pádem snadnější pochopitelnost (např. informace o různých rasách koní, jejich vzezření co se týče postroje). Toto vše činí knihu přitažlivější a proto ji ráda doporučím všem malým čtenářům, kteří mají v oblibě kouzelné příběhy.

Bibliografie:
Sewell, Anna. Black Beauty. http://www.phil.muni.cz/angl/index_cz.html
Sewellová, Anna. Černý krasavec. Přeložila Cahová, Jana. Praha: Svoboda, 1972.
Sewellová, Anna. Černý hřebec. Přeložil Hausner, Milan. Bratislava/Praha: PERFEKT/Knižní klub, 1997.