Pištec za ranního svítání

Střízlíček zpíval svoji tichou písničku, schován v temném křoví na břehu řeky. Ačkoli již minula desátá hodina večerní, zářil dosud na nebi slabý odlesk denního světla. Velké odpolední vedro ustávalo teprve teď pod studenými doteky krásné letní noci. Krtek ležel roztažen na břehu a snažil se nalapat trochu čerstvého vzduchu po námaze horkého dne, kdy se od rána do večera neobjevil na obloze ani obláček, a čekal, až se jeho přítelkyně vrátí. Ve dne se potuloval s několika druhy u řeky, zatímco krysa vyhověla toho dne dávnému pozvání Vydry. Když se krtek vrátil, nalezl dům temný a opuštěný a po kryse, jež se patrně ještě kdesi potulovala se svou přítelkyní, ani památky. Bylo pořád příliš horko, než aby na ni čekal v domě; proto si lehl do chladivé trávy a přemýšlel o posledních dnech i o tom, co pěkného se stalo.
Za chvíli zaslechl lehké kroky krysy, blížící se po vypálené trávě. „Ach, jak příjemný je ten chládek!“ řekla Krysa, posadila se a tichá a zadumaná hleděla do řeky. 
„Zůstalas tam na večeři?“ řekl náhle Krtek.
„Musela jsem,“ odpověděla krysa. „Nechtěli ani slyšet,abych odešla dřív. Víš přece, jak jsou vždycky pohostinní. Snažili se, aby se mi u nich co nejvíce líbilo, ale cítila jsem, že je v tom něco nuceného. Věděla jsem, že je něco trápí, ačkoli se to přede mnou snažili skrýt. Bojím se, krtku, že je stihlo neštěstí. Malý Pavlík se ztratil. A víš přece, jak se jím jeho matka pyšní, i když se o tom nezmiňuje.“
„Cože, ten maličký?“ řekl krtek lehkomyslně. „Nu, dejme tomu. Proč se pro to trápit? Vždycky se někde toulá, vždycky se ztratí a zase se najde. Je to takový dobrodruh. A nikdy se mu nic nestalo. Každý tady kolem ho zná a všichni ho mají rádi zrovna tak jako starou Vydru. Můžeš být jista, že ho to či ono zvíře najde a v pořádku ho přivede domů. Sami jsme ho přece jednou našli na míle od domova – byl docela klidný a veselý!“
„Ano,“ řekla Krysa vážně. „Ale tentokrát je to horší. Ztratil se už před několika dny a Vydra ho hledala, kde se dalo – nahoře, dole, ale nikde po ně nenašla ani nejmenší stopy. Doptávala se všech zvířat na míle okolo, nikdo o něm nic neví. Vydra je zřejmě znepokojena víc, než na sobě dává znát. Vytáhla jsem z ní, že malý Pavlík neumí dobře plavat, a poznala jsem, že má strach, nedostal-li sek jezu. Je tam teď hodně vody a dítě sem vždycky cosi táhlo. A pak – jsou tam, no, tedy, pasti a jiné takové věci – však víš. Vydra se dříve nikdy nestrachovala o své děti. Ale teď se bojí. Když jsem odcházela, šla se mnou kus cesty; říkala, že musí na vzduch, že si musí protáhnout nohy. Ale viděla jsem, že to není to pravé, a tak jsem šla s ní a všechno jsem se od ní dozvěděla. Celou noc strávila u brodu. Znáš přece to místo, kde býval dříve brod, než postavili most?“
„Znám je dobře,“ odpověděl krtek. „Ale proč čekala Vydra právě tam?“
„Zdá se mně, že to bylo místo, kde dávala Pavlíkovi první hodiny v plavání,“ pokračovala krysa. „A tam ho také učila lovit a malá Pavlík tam polapil první rybu, na kterou byl tak pyšný. To místo měl rád a Vydra myslí, že jestli se vrátí – je-li vůbec ještě někde, chudinka -, bude to právě starý brod, kam půjde nejdřív. Tak tam tedy Vydra chodí noc co noc a čeká – rozumíš, jen tak nazdařbůh!“
Chvíli mlčeli a myslili oba na totéž – na osamělou, znepokojenou Vydru, skrčenou u brodu a číhající po celou dlouhou noc – jen tak nazdařbůh.
„Myslím, že bychom měli jít domů,“ řekla krysa náhle. Ale nehýbala se.
„Kryso,“ řekl krtek, „já prostě domů nemohu, nemohu jít spát a nic nedělat, i když teď nemáme zrovna co na práci. Vezmem loďku a budem veslovat nahoru proti proudu. Měsíc vyjde asi za hodinu a potom můžem hledat, dokud to půjde; rozhodně to bude lepší než jít do postele a nedělat vůbec nic.“
„Také jsem na to myslila,“ řekla Krysa. „Dnes není noc na spaní. Nebude dlouhá, brzy se rozední a třeba se o něm cestou od někoho něco dozvíme.“
Odvázali loďku a Krysa sedla k veslům. Veslovala opatrně. Uprostřed proudu byla jasná, úzká dráha, ve které se matně zrcadlilo nebe. Kdekoli padal na vodu stín břehů, keřů nebo stromů, všude dávali dvojnásob pozor. Noc byla tmavá a pustá, ale plná tichého hluku, zpěvu, žvatlání, harašení a povídání pilného drobného živočišstva, které spěchalo nocí za svou prací a za svými záležitostmi, dokud je svítání nepošle na dobře zasloužený odpočinek. I šumění vody bylo patrnější než ve dne. Ale náhle zůstali stát, neboť zaslechli cosi, co se podobalo jasnému, přerývanému zavolání.
Na nebi se jasně a ostře rýsovala čára obzoru; pod ní bylo vše temné ve srovnání se stříbrnou září, která rostla a rostla. Nakonec se nad okrajem vyčkávající země objevil s tichou vznešeností měsíc. A opět viděli louky, táhnoucí se do dálky, klidné zahrady a řeku od břehu k břehu, vše otevřené, zbavené tajuplnosti a hrůzy, zářící jako ve dne, ale přece jen s jakýmsi rozdílem, který působil úzkost. Místa, kde dříve tábořívali, je opět zdravila, všechno však vypadalo jinak, jako by ta místa svlékla své šaty a oblékla si jiné, nové a čisté, a pak se vrátila s úsměvem zpět a čekala, zdali je v novém přestrojení poznají. 
Přátelé přistáli v tomto mlčícím stříbrném království a uvázali svou loďku k vrbě. Potom zkoumali trpělivě ploty, vykotlané stromy, kanály a příkopy. A zase nastoupili do loďky, pluli po proudu dále a hledali, zatímco se vážný a klidný měsíc na nebi bez mráčků snažil, seč byl, aby jim pomohl. 
Brzy však přišel jeho čas a váhavě zapadl. Opustil je a nad poli i nad řekou se znovu rozprostřelo tajemné příšeří.
Pak se vše pomalu změnilo. Obzor se jasnil, pole a stromy byly zřetelnější a vypadaly jaksi jinak. Tajemné příšeří mizelo. Náhle zapískal pták a utichl. Potom zavanul lehký větérek a rozšelestil rákosí. A tu krysa, která seděla na přídi loďky, zatímco Krtek vesloval, poposedla a horlivě naslouchala. Krtek, tiše pohánějící loďku pomalými pohyby podél břehů, se na ni zvědavě podíval. 
„Už je to pryč!“ vydechla Krysa a klesla zpátky na sedadlo. „Jak to bylo krásné, zvláštní a nové! Ale když to tak brzy skončilo! Kéž bych to raději nebyla vůbec zaslechla! Jakou to ve mně vyvolalo touhu! Až mě to bolí a nechci už nic než uslyšet znovu ten hluk a moci mu naslouchat dál. Ne! Je to tu zas!“ vykřikla vesele. Pak znovu nadlouho ztichla, všecka uchvácena.
„Teď to zas ustává a já to neslyším,“ řekla náhle. „Ach Krtku, ta krása! To veselé bublání, ta radost, ten jemný, jasný, šťastný zvuk vzdálené píšťaly! Nikdy jsem nesnila o takové hudbě! Je to jako sladké volání. Vesluj, Krtku, vesluj!“
Udivený krtek poslechl. „Já neslyším nic,“ řekl, „jen vítr, který se hraje v sítí a ve vrbách.“
Krysa neodpovídala a naslouchala dál, okouzlená a chvějící se. Neočekávaný božský zvuk uchvátil všechny její smysly, zmocnil se její duše a ukolébal ji; byla jako bezmocné, ale šťastné dítě.
Krtek tiše vesloval a brzy se dostali k místu, kde se řeka rozdělovala a zanechávala po jedné straně dlouhé mrtvé rameno. Lehkým pohybem hlavy naznačila krysa krtkovi, aby zabočil do tohoto mrtvého ramene. Rozbřeskovalo se a mohli už rozeznat barvu květin, které lemovaly břeh.
„Zní to stále jasněji a blíž!“ zvolala krysa radostně. „Teď to už přece musíš slyšet!“
Bez dechu a celý proměněný přestal krtek veslovat, sotva se i jeho zmocnil tento podivný zvuk. Viděl slzy na tvářích své přítelkyně, kývl hlavou a porozuměl. Na chvíli zůstali stát na místě, ozářeni rudým světlem od břehu. Potom, jako by byl dostal spolu s opojnou melodií i rozkaz, sáhl Krtek mimoděk opět k veslům. Jasnilo se stále víc, ale žádný pták nezpíval jako jindy, když se blíží ráno; všude bylo neuvěřitelné ticho, jakoby jen pro tu nebeskou krásnou hudbu.
Když jeli dál, zdály se toho rána louky na druhé straně zvláště svěží a zelené. Nikdy si nevšimli, že jsou růže tak čerstvé, vrboví tak rozbouřené, že tavolník tak pronikavě voní. Potom začalo převládat hučení jezu a tu poznali, že se blíží ke konci své cesty. 
Široký polokruh pěny a zářivé zelené vody – to byl velký jez, který zachycoval vodu od břehu k břehu, znepokojoval hladinu krouživými víry a přehlušoval svým hučením všechny zvuky v okolí. Uprostřed proudu, obklíčen zářivým ramenem jezu, ležel malý ostrůvek, olemovaný vrbovím, stříbrnými břízami a olšinou.
Pomalu, avšak bez váhání a v jakémsi slavnostním očekávání projela obě zvířátka hlučící vodou a upevnila svou loďku na květnatém konci ostrůvku. Tiše přistála a pak šla květinami a vonnými travinami až k malému zelenému pažitu, obklopenému planými jabloněmi, divokými třešněmi a trnkami.
„Tady je to místo mého zpěvného snu, místo, odkud ke mně doléhala hudba,“ zašeptala krysa docela okouzlena. „Tady je to posvátné místo, tady někde bude také On, však my ho najdeme!“
Náhle krtek pocítil, jak na něj padla veliká bázeň, která způsobila, že mu změkly svaly, hlava se sklonila a nohy jako by vrostly do země. Nebyla to hrůza ani úzkost – vždyť se cítil obdivuhodně klidný a šťastný --, ale byla to bázeň, jež se ho zmocnila; a aniž co viděl, poznal, že to může znamenat jen jedno jediné: blízko, velmi blízko je kdosi vznešený. S námahou se otočil, aby se podíval po své přítelkyni, a uviděl ji po svém boku skloněnou, dojatou, hrozně se chvějící. A přece tu bylo naprosté ticho, ve všech těch větvích plných ptáků. Jasnilo se víc a víc. 
Snad by se nikdy ani nebyl opovážil pozvednout zrak, ale pískání ustalo a jenom dřívější zpěv se ozýval dál. Nemohl si pomoci: i kdyby ho za to měla ihned stihnout smrt, musil se aspoň jednou podívat svýma smrtelnýma očima na věci doposud skryté. Pozvedl skloněnou hlavu. V jasné záři rozbřesku, zatímco Příroda, plná neuvěřitelných barev, jako by tajila dech pro tuto událost, pohlédl do očí Příteli a Pomocníku. Uviděl dozadu zakroucené rohy, lesknoucí se v ranním rozbřesku; přísný, hákovitý nos mezi laskavýma očima, které na ně usměvavě shlížely; smích v koutcích rtů, schovaných v hustém vousu; viděl pevné svaly paží, zkřížených přes široká prsa, dlouhou měkkou ruku, jež dosud držela píšťalu, nedávno odloženou od úst; viděl srstnaté nohy těla velebně rozloženého na trávníku; a nakonec spatřil malého synka kmotry Vydry, jak leží mezi jeho kopyty svinutý do klubíčka a oddychuje spokojeným, klidným spánkem. Uviděl tak na okamžik, bez dechu a napjatý, Pana s jeho píšťalou, na níž předtím vyluzoval ty opojné tóny, které je sem přivedly.
Krtek se díval a cítil, že žije. Cítil, že žije, a divil se. 
„Kryso,“ zašeptal, „bojíš se?“
„Bát se?“ zamumlala Krysa a v očích jí zářila nevyslovitelná láska. „Bát se! Jeho? Ne, nikdy, nikdy! A přece – krtku, bojím se!“
Nato sklonila obě zvířátka hlavy a klaněla se Panovi.
Zlatý kotouč slunce objevil se náhle na obzoru právě proti nim. A první jeho paprsky přeletěly louky u vody, padly jim přímo do očí a oslnily je. Když mohli opět prohlédnout, bylo zjevení totam a vzduch byl teď plný zpěvu ptáků, kteří vítali nový den.
Když se tak upřeně dívali, celí zesmutnělí vědomím, co všechno viděli a co ztratili, setřásl lehký, něžný vánek tančící na povrchu vody lístky divokých růží a lehce, jako by je hladil, jim je svál do tváře. Pod jeho dotykem roztál i jejich cit. Neboť to je poslední a nejlepší dar laskavého poloboha těm, kterým se ukázal v těžké hodince: dar zapomnění. Jinak by zůstala strašlivá vzpomínka, zveličovala by se a zastiňovala by veselost i radost, kazila by další život malých zvířátek, jimž bylo pomoženo v jejich potížích, a nikdy by už nemohla být šťastná a veselá jako dřív.
Krtek si protřel oči a zadíval se upřeně na Krysu, která si ho zmateně prohlížela. „Promiň, cos to povídala, kryso?“ ptal se.
„Myslím, že jsem jenom poznamenala,“ řekla krysa pomalu, „že tohle je jediné místo, kde ho můžem najít. A podívejme se! Tady je. Darebáček!“ A s výkřikem ulehčení běžela k rozespalému Pavlíkovi.
Ale Krtek zůstal na okamžik stát, ponořen v myšlenkách. Bylo mu, jako když se probudí z krásného snu a ne a ne si vzpomenout, o čem se mu zdálo. A zbývá jenom zastřená vzpomínka na krásu toho snu. Potom se rozplývá i ta a spáč se trpce smiřuje s tvrdým, chladným probuzením a se vším, co přináší. A Krtek právě tak: chvíli namáhal paměť, ale pak pohodil smutně hlavou a šel za Krysou.
Pavlík se probudil s radostným zakvíknutím a vesele pobíhal kolem přátel své matky, kteří si s ním už tolikrát hráli. Najednou mu však obličej zesmutněl a Pavlík začal s žalostným pláčem pobíhat kolem dokola. Jako když se dítě, které šťastně usnulo v náručí své chůvy, najednou probudí a shledá, že je samo na jakémsi cizím místě, a pobíhajíc z pokoje do pokoje, hledá cosi s rostoucím zoufalstvím v srdci – tak hledal Pavlík svého těšitele, dokud se nedostavil temný okamžik zapomnění. Potom se posadil a žalostné plakal. 
Krtek rychle přiběhl a těšil maličkého. Ale Krysa se pomalu a podezřívavě rozhlížela kolem po stopách kopyt, jež bylo vidět v měkké půdě.
„Nějaké – velké – zvíře – tu bylo,“ bručela pomalu a zamyšleně. A dlouho stála, přemýšlela a namáhala své smysly. 
„Pojď už, Kryso!“ zavolal Krtek. „Pomysli na ubohou Vydru, která čeká u brodu!“
Pavlík se brzy upokojil, když mu slíbili, že dostane v loďce pohoštění. Obě zvířátka ho zavedla k břehu, usadila ho pohodlně mezi sebou v loďce a pak se jelo zpět. Slunce už docela vyšlo a pražilo do nich, ptáci s rozkoší a bez přestání zpívali, květiny se smály a kývaly na ně z druhého břehu, ale obě zvířátka si myslila, že jsou nějaké méně zářivé, méně bohaté barvami, než se jim zdály předtím, a divila se, čím to je. 
Dostali se opět do hlavního proudu a tam otočili loďku k místu, kde jak věděli, osamoceně hlídala jejich přítelkyně. Když dojeli až blízko k brodu, zavesloval krtek k břehu; vysadili Pavlíka, postavili ho na cestičku, dali mu příkaz, kudy má jít, a přátelsky mu poklepali na záda. A dívali se za ním, jak se maličký batolil spokojeně a důležitě cestičkou. Hlídali ho tak dlouho, až uviděli, jak náhle zvedl tlamičku a jak se jeho pomalá chůze změnila v rychlý běh. Dívali se dál a spatřili, jak se Vydra, skrčená v tupé trpělivosti, napjala a vyrazila zpod břehu; slyšeli i její udivený a veselý štěkot, když se vrhla do vrb na cestě. Potom krtek silným zabráním vesel odrazil loďku od břehu. Octli se znovu v hlavním proudu a teď, když byl jejich úkol šťastně vykonán, mohli plout, kam chtěli.
„Jsem tak divně unaven, Kryso,“ řekl krtek a unaveně se opíral o vesla. „Však jsme také byli vzhůru celou noc. Snad řekneš, že to nic není. Takhle strávíme v téhle roční době polovinu nocí. Ale tím to není. Je mi, jako bych prožil něco hrozně rozčilujícího a strašného a jako by to právě minulo. A přece se nic zvláštního nestalo.
„Nebo něco velmi podivného, nádherného a krásného,“ bručela krysa, opírala se zády o sedadlo a přivírala oči. „Je mi zrovna jako tobě, Krtku. Jsem prostě k smrti unavená. Ještě dobře, že pojedem po proudu až domů. Jestlipak to není radost, cítit, jak na nás zase svítí slunce a jak nám proniká až do kostí! A podívej se na vítr, jak si hraje v rákosí!“
„Je to jako hudba – jako vzdálená hudba…,“ řekl krtek a kývl ospale hlavou.
„Také si to myslím,“ bručela krysa, zasněná a malátná. „Taneční hudba – která se line a neustává – ale se slovy, ano – mění se ve slova a zase uniká – chvílemi je slyším – pak je to zase taneční hudba a potom už nic, jen vítr si hraje v rákosí.“
„Ty slyšíš líp než já,“ řekl Krtek smutně. „Já slova neslyším.“
„Počkej, zkusím je opakovat,“ řekla Krysa mírně, s očima zavřenýma. „Teď jsou to zase sova – zní to zastřeně, ale jasně: ‚Aby hrůza nezůstala – a nezměnila vaši radost ve smutek – uvidíte mou moc v hodinu, kdy pomáhám – ale potom zapomenete!‘ A teď opakuje rákosí: ‚Zapomenete, zapomenete…‘ Rákosí si povzdechne a slova umírají v šumění a šepotu. Hlas se zase vrací: ‚Dřív než údy ztuhnou a odumřou – uvolním smyčku, kterou jsem zatáhl – a můžete uniknout, protože zapomenete!‘ Vesluj blíž, krtku, blíž k rákosí! Těžko rozumím a každým okamžikem to zní tišeji. ‚Jsem pomocníkem a utěšitelem malých ubožáků, kteří zbloudili – když je najdu v lese, ujmu se jich – poručím jim, aby zapomněli!‘ Blíž, Krtku, blíž! Ach, tak ne! Slova už docela zanikla v šumění vrb.“
„Ale co znamenají ta slova?“ zeptal se udivený Krtek.
„Nevím,“ řekla krysa prostě. „Říkala jsem ti je, tak jak jsem je zachytila. Ach! Znovu se vracejí, jasněji, plněji! Teď je tomu konečně rozumět…“
„Dobrá, tak toho nech!“ řekl Krtek, který na několik minut přestal veslovat a skoro usínal v parném slunci.
Ale nedostal odpověď. Podíval se a porozuměl tomu. Se šťastným úsměvem v tváři a s výrazem, který jako by stále naslouchal, ležela tu Krysa a tvrdě spala.