The Story of Doctor Dolittle a jeho české a ruské překlady

Iva Vopálenská, 2001

Tato práce si dává za úkol porovnat knihu Hugh Loftinga The Story of Doctor Dolittle s jejími českými a ruským překlady. Důvodem začlenění ruské verze Korněje Čukovského je fakt, že dva české překlady – Valerie Sobotkové a Ludmily Duškové – nečerpaly z anglického originálu, ale byly přeneseny na českou literární půdu právě prostřednictvím verze ruské, která je adaptací Loftingova díla a nikoli překladem samotným. Dalším překladem, kterým se budu v této práci zabývat, je od Miloslava Kučery. Ten se inspiroval přímo Loftingem a příběhy přepracoval do podoby divadelní hry. Při analýze se budu soustředit pouze na rozbor první části knihy, na putování doktora a jeho zvířátek do Afriky. I v tomto momentě se verze liší: originál  není  rozdělen  na  dva díly jako ruský  překlad  a  jeho  dva  české  ekvivalenty 
(obvykle nazvány Cesta do opičí země a Penta a piráti). Doktor se zde po vyléčení opičího moru nevrací přímo domů, ale na své zpáteční cestě se stává aktérem v dalších dobrodružstvích. Takto je koncipována i Kučerova verze. Nejdříve bych se zaměřila na rozbor obsahové roviny jednotlivých překladů v porovnání s originálem, a poté na různé postupy a prostředky, kterých bylo při překladu použito.

Pokud budeme srovnávat obsahy či adekvátnost obsahů překladů, musíme si uvědomit, s jakým záměrem byly jednotlivé verze napsány. V předmluvě k Loftingovu dílu Hugh Walpole vysvětluje, jak těžké je rozebrat Loftingovu práci, neboť obsahuje spoustu básnických a humoristických prostředků, patos a fantasii, ale především množství různých tvorů v jejichž existenci musí zákonitě každý věřit – ať je to pětileté dítě, devadesátiletý stařeček či úspěšný bankéř středních let (…it is difficult to analyse the elements that have gone to make it. There is poetry here and fantasy and humour, a little pathos, but, above all, a number of creations in whose existence everybody must believe whether they be children of four or old men of ninety or prosperous bankers of forty-five, p.12).  Příběhy jsou tedy určeny pro čtenáře jakéhokoliv věku. Anglický originál je i svou strukturou a obšírnější popisností rozsáhlejší, než jeho překlady. Hlavní postava je zde nazvána celým svým jménem i titulem – John Dolittle, M.D. – a děj je blíže časově i místně zařazen: „Kdysi před léty, když byli naši dědové ještě malí kluci, žil jeden doktor jménem Vyléčil – MUDr. Jan Vyléčil. Zkratka MUDr. znamená, že byl doktor jak má být a vždy si dovedl poradit. Žil na malém městečku, které se jmenovalo Cákalova Mokřina“ (Once upon a time, many years ago – when our grandfathers were little children – there was a doctor; and his name was Dolittle – John Dolittle, M.D. ‘M.D.’ means that he was a proper doctor and knew a whole lot. He lived in a little town called Puddleby-on-the-Marsh). Popis dále pokračuje bližší charakteristikou domu a jeho umístěním: „Dům, ve kterém bydlel, stál na okraji městečka a nebyl nijak veliký, ale jeho zahrada s rozlehlým trávníkem a kamennými lavičkami, nad kterými se skláněly smuteční vrby, byla prostorná dost“ (The house he lived in, on the edge of the town, was quite small; but his garden vas very large and had a wide lawn and stone seats and weeping-willows hanging over). Naproti tomu v českých překladech Duškové a Sobotkové, které vycházely z verze Čukovského, se setkáváme jen s velmi obecnými fakty, autoři nás udržují v představě, že jde o pohádkovou fantasii typu bylo-nebylo:
Жил-был доктор. Он был добрый. Звали его Айболит. И была у него злая сестра, которую звали Варвара (Čukovskij).

Byl jednou jeden doktor. Moc hodný člověk. Jmenoval se Bolíto. Ale měl zlou sestru a ta se jmenovala Barka (Dušková).

To byl jednou jeden tuze hodný doktor jménem Bolíto. Bydlel v domku se svou sestrou, zlou a vzteklou Barbarou (Sobotková).

      Anglická verze tak působí realističtějším dojmem, vyskytují se v ní reálné, nebo alespoň specifické názvy, např. jména pacientů (Squire Jenkins, the Parson, Cat`s-meat-Man, etc.), která jsou v ostatních verzích zcela vypuštěna; často se zde mluví o penězích jako o nezbytné součásti lidského života (ne nadarmo opice nazvaly civilizovaný svět  „Zemí kde se za jídlo platí“- Land Where You Pay To Eat). Peníze hrají důležitou roli zejména v prvních třech kapitolách, jsou dokonce součástí názvu třetí kapitoly (More Money Troubles). Z překladů se tyto a spousta dalších „realistických“ momentů vytrácí a ochuzují tak narativní rovinu příběhů. Jedná se například o popis toho, jak papoušek naučil doktora zvířecí řeči, jak se doktor o zvířata stará, nebo jak zvířata u doktora bydlí (každý druh zvířete má své vlastní dveře, každé se stará o doktorovu domácnost jiným způsobem, atd.). Realističnost anglické verze dotvrzuje i fakt, že život zde není líčen pouze jako pohádkové putování či dobrodružství, ale svým způsobem i jako boj o přežití; doktorovi nestojí v cestě pohádkové, fantastické bytosti, ale překážky všedních dnů, které je nutno překonat. V originále je také zmínka o Noemově arše a o potopě, o životě v pravěku i o tom, jak běloši vyplenili přírodní bohatství Afriky. K obohacení slovní zásoby dětí přispívá například pojmenování různých druhů opic a dalších zvířat, se kterými se naši hrdinové setkávají v pralese. Všechny tyto vyjmenované skutečnosti v překladech ruském i českých (Dušková, Sobotková) chybí. 
V anglické verzi se vyskytuje množství kulturně specifických elementů, které se překladatelé  rozhodli v mnohých případech ignorovat. Jedná se například o vynechání popisu prodeje doma vypěstované zeleniny a květin před doktorovým domem ( v rurálních oblastech Anglie oblíbených vegetable and flower stalls outside the garden-gate), vyobrazení doktora jako pracovníka Červeného kříže (i když v tomto případě pro zvířata), či poetické názvy typu The Year of the Great Sickness  nebo The Land Where You Pay to Eat. Naopak s některými kulturními specifiky se překladatelé vypořádali po svém: z afrického krále se stal loupežník, čímž se vyhnuli problému rasismu a barvy pleti (v originále král nenávidí bělochy, protože zničili jeho zemi, ale jeho syn však chce mít bílou barvu pleti, neboť jako černoch se potkal ve světě s diskriminací), lidé z vyšších vrstev (the best people) se stali sedláky, a když  padla zmínka o vhodném dárku pro doktora, opička v originále namítala, že iguanu chovají v Londýnské Zoo a okapi již viděla v Belgii. Pro Kučeru se jevilo jako dobově vhodné řešení dosadit jako místo chovu okapi Moskvu! Z výše uvedených příkladů je nadmíru patrné, jaká kultura či ideologie ovlivňovala jak ruského, tak i české překladatele.
Jak již bylo zmíněno, anglický originál se od překladů liší zejména tím, že jeho obsah je obšírnější a obsahuje řadu realistických momentů. Ruská verze a překlady z ní odvozené jsou naopak zkráceny a celkově působí na čtenáře jako pohádkový příběh se všemi svými atributy. Jedním z důvodů, proč se Čukovskij rozhodl k takovému řešení, může být jeho zaměření jako autora knížek pro děti. Vydání jeho verzí jsou doplněny doporučením, pro jaký věk je kniha vhodná (для детей школьного возраста; школьная библиотека для неруских школ, итп.). Stejně postupují i jeho české překlady. Verze Sobotkové byla přeložena z ruského originálu vydaného nakladatelstvím Malyš v Moskvě roku 1976 a verze Duškové výslovně určuje, že jde o literaturu pro děti od šesti let. Nutno ještě podotknout, že i když je překlad Duškové tou nejkratší verzí, drží se verze Čukovského poměrně věrněji, než překlad Sobotkové. To můžeme pozorovat například na sledujících úryvcích:
Больше всего на свете доктор любил зверей. В комнате у него жили зайцы. В шкафу у него жила белка. На диване жил колючий ёж. В сундуке жили белые мыши. Но из всех своих зверей доктор Айболит любил больше всего...(Čukovskij).

Nejvíc ze všeho na celém světě miloval doktor zvířata. V pokoji měl zajíce. Ve skříni veverku. Na pohovce pichlavého ježka. V kufru bydlily bílé myši. Ale ze všech svých zvířat měl doktor Bolíto nejraději…(Dušková).

Ze všeho nejraději měl ten doktor zvířátka. V pokoji s ním žili zajíci, ve skříni veverka, v příborníku vrána; a na pohovce pichláč ježek, v truhle bílé myšky. Ale kdo přirostl doktorovi nejvíc k srdci, to byl…(Sobotková).

Tomuto tvrzení napomáhá také fakt, že verze Duškové (1969) je časově bližší adaptaci Čukovského (1956) než překlad Sobotkové (z roku 1980). Avšak jak jsem již řekla, verze Duškové je ochuzená o určité momenty, které naopak Sobotková zachovává a tak je těžké posoudit, který překlad je adekvátnější či přesnější.
Dalším překladem příběhů doktora zvířátek je Miloslav Kučera, který na rozdíl od výše zmíněných autorek čerpal při svém překladu přímo z anglického originálu. Jeho verze je však divadelní hrou a proto je koncipovaná spíše jako série monologů, dialogů a zpěvů, a je podstatně kratší než Loftingova předloha. Obsahově se však nejblíže podobá originálu – zachovává stejný tok děje (doktorovy příběhy nejsou rozděleny do dvou dílů, ale události na sebe navazují a končí až doktorovým návratem domů). Kučera ponechává i scénu kdy ho papoušek učí řeči zvířat, podle původní verze je zachován i král se svou averzí vůči bělochům, podařený je i překlad příhody s nemocným koněm:
‘You know, Doctor,’ said the horse, ‘that vet over the hill knows nothing at all. He has been treating me six weeks weeks now – for spavins. What I need is spectacles. I am going blind in one eye. There`s no reason why horses shouldn`t wear glasses, the same as people. But that stupid man over the hill never even looked at my eyes. He kept on giving me big pills. I tried to tell him; but he couldn`t understand a word of horse language. What I need is spectacles’ (Lofting).

Špatně vidím na pravé oko. Zvěrolékař u nás za kopcem ničemu nerozumí a myslí si, že mám chromé koleno. Dává mi jakési veliké pilulky. Jenže já potřebuji brýle. Snažil jsem se mu to vysvětlit koňskou řečí, ale nerozuměl mi (Kučera).

Samozřejmě, opět musíme vzít v úvahu, že hra byla napsána pro autorovy děti a všechny děti, které si rády a s chutí vymýšlejí, proto také ty alternativy v textu. Další momenty, které poukazují na spojitost s verzí anglickou, jsou například doslovné nebo velmi podobné překlady jmen: Polynesia the parrot – papoušek Polynésie, Chee-Chee the monkey – opičák Čikí, Dolittle – Dobrodělal (elementy  do a dělat). Vzhledem k tomu, že Kučerova verze je divadelní hrou, autor eliminuje množství postav. Z oblíbených doktorových zvířátek zde vystupují pouze pes, papoušek a opičák, a o tom, že má sestru Sáru, se doktor jen zmiňuje (jako postava sestra ve hře nevystupuje). Vzhledem k tomu, že jde o mluvený projev, je výraznou charakteristikou hry i množství hovorových výrazů.
V následující tabulce je možné porovnat jak originální jména, tak i jejich překlady:

Lofting	Sobotková	Dušková	Kučera	Čukovskij	
Dolittle	Bolíto	Bolíto	Dobrodělal	Айболит	
Sarah	Barbara	Barka	Sára	Варвара	
Dab-Dab the duck	Čača	Kvákalka	     -	Кика	
Jip the dog	Ňafka	Hafan	Štěk	Авва	
Gub-Gub the pig	Chruchro	Chrochtátko	     -	Хрю-Хрю	
Polynesia the parrot	Žakaro	Lóra	Polynésie	Карудо	
Too-Too the owl	Uhu	Mžouralka	      -	Бумба	
Chee-Chee the monkey	 Čiki	Fifi	Čikí	Чичи	
Crocodile	Nil	Pepa	     -	Крокодил	
Pushmi-pullyu	Táhnitlač dvouzorný	Semtamkuk	Hopsemšuptam	Тянитолкай	

Podíváme-li se pozorně na tabulku, zjistíme, že většina zvířecích jmen je onomatopoického původu (Dab-Dab, Gub-Gub, Too-Too, Čača, Ňafka, Uhu, Chruchro, Hafan, Štěk, Chrochtátko, Хрю-Хрю, atd.). Vyskytují se zde i jména, která jsou běžně asociována s určitým druhem zvířat (Žakaro, Lóra, Kvákalka, Mžouralka, Карудо, Авва ). Zajímavý je i fakt, že na rozdíl od anglické a ruské verze se v českých překladech (kromě Kučery, kde vůbec nevystupuje) navíc pojmenovává i krokodýl. Možná tímto způsobem chtěly autorky zdůraznit ony kladné povahové vlastnosti, které Lofting svému krokodýlovi přisoudil. To, z jaké verze který překladatel čerpal je patrné i při sledování překladu jména doktorovy sestry. V originále se jmenuje Sarah a tudíž v Kučerově verzi dostává svůj český ekvivalent – Sára. Pravděpodobným důvodem, proč Čukovskij použil jméno Варвара by mohl být fakt, že jméno Sára či jiná jeho obměna není ruskému kulturnímu prostředí vlastní. Z jeho pojmenování poté čerpaly i Sobotková, která jméno přeložila doslovně, a Dušková, která zvolila kratší a familiárnější variantu – Barka. Kapitolou samo o sobě jsou i jména onoho smyšleného „semotamodvouhlavonožce“. Čukovskij se držel předlohy originálu: ‘тяни‘ znamená ‘táhni‘ (push) a ‘толкай‘ – ‘tlač’ (pull). Této verze využila i Sobotková, která ke ‘svému’ zvířeti přidala ještě přívlastek dvouzorný. Z jiného konce se na tuto problematiku dívali Dušková a Kučera, kteří si za osnovu pro své pojmenování také vybrali vlastnosti zvířete samotného, avšak vymysleli své originální názvy. Vynalézavé jsou také další názvy tohoto bájného zvířete, které se ale v originále nevyskytují. Jedná se o pojmenování vymyšlené zlou doktorovou sestrou: osel dvouhlavý Duškové je doslovným překladem předlohy ruské (двуголовный осёл), Sobotková osla pouze pozměnila na dvoutlamatého.  Zajímavé by bylo také sledovat, jak si jednotliví ilustrátoři toto zvíře představovali a do jaké míry ovlivnily jejich ilustrace právě zmíněná pojmenování. Za nejvěrnější zobrazení tohoto tvora by se měly považovat ilustrace anglického originálu, neboť to byl právě Lofting, kdo se stal jak duchovním tak i grafickým otcem Pushmi-pullyu.
Anglický jazyk je plný aliterace, která v českých překladech úplně zaniká. Vyskytuje se jednak v názvech zvířat (Major of the Marmosettes, Chief Chimpanzee, Grand Gorilla, Oldest Orang-outang, Biggest Baboon), a jednak jako součást větných celků ( his high hat; father leaves him languishing long and lingering hours; he sat down on the seat with a smile upon his face, waiting for the sun to set…). Zredukovaný český text je naopak obohacen o některé elementy, které v originálu nejsou zařazeny. Pro zpestření je do textů včleněno více adjektiv, synonym, přívlastků, objevuje se zde i silnější důraz na individuálnost (Robinson je v anglické verzi pouze námořníkem a krokodýl je zde taktéž bezejmenný), častější je i hovorový jazyk. V místech, kde se v anglické verzi vyskytuje širší popis událostí, se v češtině používá přímá řeč. Autoři překladů využívají tzv. kompenzace textu – určité elementy či části příběhu jsou přemístěny na jiné místo v textu, přičemž logická návaznost a smysl zůstávají nezměněny (mám na mysli například různé verze s opičkou a flašinetářem, některé básničky, apod.). Důležitý je také fakt, že do překladu Čukovského a verzí odvozených od něj je včleněn mnohem větší počet básniček, než bychom mohli najít v originále. Tyto veršovánky jen potvrzují již výše zmíněný fakt, že Čukovského zjednodušená verze je vytvořena primárně pro děti, a svým způsobem tak kompenzují Loftingův důmyslný a netradiční styl.

Použitá literatura:

Lofting, Hugh: The Story of Doctor Dolittle. Butler and Tanner, Ltd. Frome, 1934.

Чуковский, Корней: Доктор Айболит. ГИДЛМП, Москва, 1956.

Čukovskij, K.: Doktor Bolíto. Z ruského originálu přeložila a upravila Ludmila Dušková.
	  Lidové nakladatelství, Praha, 1969.

Čukovskij, K.: Doktor Bolíto. Z ruského originálu přeložila Valerie Sobotková. Albatros,   
	   Praha, 1980.

Kučera, Miloslav: Dobrodružství doktora Dobrodělala. Dillia, Praha, 1977.