J. K. Rowling: Harry Potter a kámen mudrců
Ukázka překladu – Markéta Rysová

K analýze Medkova překladu přikládám svůj vlastní pokus o přeložení několika stran textu Joanne Rowlingové. Záměrně jsem si vybrala úryvek obsahující velké množství jmen, abych je mohla zkusit přeložit vlastním způsobem. Právě tuto pasáž jsem vybrala také proto, že je v ní obsažena mluva Hagrida, jehož idiolekt je velmi osobitý. 

Po tom, co se v noci pořádně prospal, se Harry cítil být už skoro úplně v pořádku.
„Chtěl bych jít na oslavu,“ řekl paní Pomfreyové, když mu přerovnávala hromadu jeho bonboniér. „Že tam můžu jít, viďte?“ 
„Profesor Dumbledore řekl, že vás mám pustit,“ řekla rozmrzele, jako by si myslela, že profesor Dumbledore si vůbec neuvědomuje, jak nebezpečné mohou být oslavy. „A přišla za vámi ještě jedna návštěva.“
„To je bezva,“ řekl na to Harry. „Kdo to je?“
Během jeho otázky se dveřmi bokem protáhl Hagrid a jako obvykle, když vstoupil do místnosti, vypadal najednou až moc velký. Posadil se vedle Harryho, krátce se na něj podíval, a začal se otřásat pláčem. 
„Já – to – zvoral, do prčic!“ vzlykal s obličejem zabořeným v dlaních. „Já řek tomu mizerovi jak na Chlupáče. Já mu to řek! Bylo to jediný, co nevěděl, a já sem mu to řek! Dyť si moh umřít! Kvůli nějakýmu dračímu vejci! Už nikdá nebudu pít! Rači by mě měli vyhodit a nechat mě žít mezi Muníkama!
„Hagride!“ ozval se Harry vylekaný tím, co před sebou viděl. Hagrid se otřásal zoufalstvím a výčitkami a veliké slzy mu kanuly na plnovous. „Hagride, on by si cestu stejně našel. Mluvíme přeci o Voldemortovi, ten by dosáhl svého, i kdybys nic neprozradil.“
„Moh si umřít!“ zavzlykal Hagrid. „A to méno neřikej!“
„VOLDEMORT!“ zakřičel Harry a Hagrida to tak šokovalo, že přestal plakat. „Setkal jsem se s ním a budu mu říkat tak, jak se jmenuje. No tak, nebuď smutný, Hagride, uchránili jsme Kámen, teď už je zničený a Voldemort ho nemůže použít. Vezmi si čokoládovou žábu, mám jich spoustu...“ 
Hagrid si hřbetem ruky otřel nos a řekl: „To mi připomíná, že pro tebe něco mam.“
„Není to chlebíček s hranostajím masem, že ne?“ ujistil se Harry znepokojeně a Hagrid se konečně pousmál. „Né. Dumbledore mě včera dal volno, abych to zařídil. Jasně že mě radši měl vyhodit – no, přines ‘sem ti todle.“
 Dárek vypadal jako hezká knížka vázaná v kůži. Harry ji zvědavě otevřel; byla plná čarodějných fotografií. Z každé stránky se na něj smáli a mávali mu maminka s tatínkem. 
„Poslali ‘sme sůvy k všechněm starejm kamarádum tvejch rodičů a poprosili ‘sme je vo fotky... Víme, že žádný nemáš... Líběj se tě?“
Harry nemohl promluvit, ale Hagrid mu porozuměl.

Toho večera si musel Harry razit cestu dolů na oslavu konce prvního ročníku úplně sám. Zdržela ho paní Pomfreyová; obskakovala kolem něj a trvala na tom, že ho ještě naposledy prohlédne. Velká jídelna byla už tedy plná. Byla vyzdobená v barvách Vykučína, stříbrné a zelené, na oslavu toho, že Vykučín už posedmé v řadě získal Školní pohár. Zeď za Hlavním stolem byla celá zakryta obrovským praporem znázorňujícím vykučínského hada. 
Když vstoupil Harry, všichni náhle zmlkli a pak se zas všichni najednou začali hlasitě bavit. Harry vklouzl na židli mezi Rona a Hermínu u stolu Chraborleče a snažil se nevšímat si toho, že lidé vstávají ze svých sedadel, aby se na něj mohli podívat.
Naštěstí o chvilku později dorazil Dumbledore a brebentění utichlo.
„Další rok je za námi!“ řekl vesele Dumbledore. „Předtím, než se zakousneme do připravených pochoutek, vás však musím na chvilku otravovat svým otřepaným stařeckým tlacháním. Byl to tak významný rok! V hlavách toho snad teď máte více než jste měli před ním... a máte před sebou celé léto na to, abyste si je zase krásně vyprázdnili...
Nyní je podle všeho třeba přikročit k vyhodnocení Školního poháru. Body byly rozděleny takto: na čtvrtém místě je Chraborleč se třemi sty dvanácti body, na třetím Rozechmur se třemi sty padesáti dvěma body, Havrospár má bodů čtyřista dvacet šest a Vykučín čtyři sta sedmdesát dva.“
U vykučínského stolu vypukla bouře jásavého pokřiku a dupání. Harry uviděl Draka Malfoye, jak tříská svým pohárem o stůl, a z toho pohledu se mu udělalo špatně.
„Ano, opravdu, velmi dobře, Vykučíne“ řekl Dumbledore. „Ovšem musíme vzít do úvahy i nedávné události.“
Sál ztichnul. Úsměvy vykučínských studentů trochu pohasly. 
„Ehm,“ řekl Dumbledore. „Musím ještě na poslední chvíli rozdat několik bodů. Takže, ano...
Nejprve – panu Ronaldu Weasleymu...“
Ronův obličej znachověl; vypadal teď jako ředkvička, která dostala úžeh.
„...za nejlépe zahranou hru v šachy, jakou Bradavice za dlouhá léta viděly, odměnuji jeho kolej padesáti body.“
Jásot Chraborleče málem nadzdvihl začarovanou klenbu; zdálo se, že hvězdy na ní se otřásají. Bylo slyšet Percyho, jak sděluje ostatním prefektům: Víte, že to je můj bratr? Můj nejmladší bratr! Zvládnul obří šachy profesorky McGonagallové!“
Konečně bylo opět ticho.
„Zadruhé – slečně Hermíně Grangerové. Za její užití chladné logiky tváří v tvář ohni přiděluji Chraborleči padesát bodů.“ 
Hermína si rukama zakryla obličej. Harry ji silně podezíral, že se dala do pláče. Celá Chraborleč byla radostí mimo sebe – dostali už sto bodů!
„Zatřetí – panu Harrymu Potterovi,“ pronesl Dumbledore. V jídelně bylo ticho jako v hrobě. „Za jeho obdivuhodnou statečnost a odvahu odměňuji Chraborleč šedesáti body.“
Následoval ohlušující rámus. Ti studenti, kteří dokázali během řevu, při němž si málem strhali hlasivky, ještě počítat, věděli, že Chraborleč teď má čtyři sta sedmdesát dva bodů – úplně stejně jako Vykučín. Už už by mohli vztáhnout ruku po Školním poháru, jen kdyby dal Dumbledore Harrymu ještě jeden jediný bod!
Profesor pozvedl ruku. Sál postupně znovu utichnul. 
„Existují nejrůznější typy odvahy,“ pousmál se Dumbledore. „Potřebujete velkou dávku odvahy, pokud se máte postavit svým nepřátelům; ale stejně tak i máte-li se postavit příteli. A proto udílím deset bodů panu Nevillu Longbottomovi. 
Kdyby v tu chvíli někdo stál před Velkou jídelnou, mohl by si myslet, že uvnitř došlo k nějaké ohromné explozi. Tak hlasitý byl totiž pokřik, který vybuchl u chraborlečského stolu. Harry, Ron a Hermína se postavili a křičeli a jásali, zatímco se Neville, úplně bílý šokem, ztratil pod hromadou lidí, kteří ho začali objímat. Nikdy předtím pro svou kolej nezískal ani jediný bod. Jásající Harry šťouchnul Rona do žeber a ukázal na Malfoye, který by v tu chvíli nemohl vypadat ochromeněji a zděšeněji, snad ani kdyby na něj někdo seslal kletbu ztuhnutí celého těla. 
„A to znamená,“ snažil se Dumbledore překřičet radostné bouření, ve kterém i Havrospár a Rozechmur právě oslavovali pád Vykučína, „že potřebujeme malou změnu ve výzdobě.“ 
Tleskl rukama. Zelené závěsy se v mžiku přeměnily v jasně červené a stříbrné zas na zlaté; zmizel vykučínský had a nahradil ho vzepjatý lev, symbol Chraborleče. Snape s odporným nuceným úsměvem ve tváři potřásal rukou profesorce McGonagallové. Podíval se Harrymu do očí a Harry si okamžitě uvědomil, že profesorovy city k němu se vůbec nezměnily. To ale Harryho netrápilo. Vypadalo to, že příští rok bude úplně obyčejný, tedy aspoň tak obyčejný, jak jen v Bradavicích mohl být. 
Byl to ten nejlepší večer Harryho života; bylo to lepší než den, kdy vyhrál v košťované, lepší než Vánoce, lepší než omráčit horského trola... na dnešek nikdy, vůbec nikdy v životě nezapomene.

Harry málem zapomněl na to, že je ještě čekají výsledky zkoušek. A nečekaly dlouho. Harry i Ron ke svému velkému údivu oba dostali dobré známky, a Hermína byla samozřejmě nejlepší z celého ročníku. S odřenýma ušima prolezl u zkoušek i Neville, a to díky tomu, že jeho dobrá známka z bylinek vyvážila propadák z lektvarů. Doufali, že po zkouškách ze školy vyhodí Goylea, který byl skoro stejně hloupý jako zákeřný, ale i on prošel. Byla to škoda, ale jak prohlásil Ron, člověk nemůže mít všechno.
A pak najednou měl všichni prázdné skříně a plné sbalené kufry, někdo našel Nevillova žabáka, který se schovával v koutku na záchodě, všem studentům byla rozdána varování, aby přes prázdniny nepoužívali kouzla („vždycky doufám, že na tohle zapomenou,“ postěžoval si smutně Fred Weasley), přišel Hagrid, aby je flotilou člunů převezl na druhou stranu jezera, nasedli do bradavického rychlíku, povídali si a smáli se a krajina byla stále zelenější a úhlednější, pojídali Všechuťová zrnka Bertieho Botta a za oknem ubíhala města Muníků, stáhli ze sebe čarodějnické hávy a oblékali si bundy a kabáty a nakonec dorazili na nástupiště číslo devět a tři čtvrtě na nádraží King’s Cross. 
Trvalo jim hodnou chvíli, než se z nástupiště všichni dostali. U turniketů hlídal stařičký seschlý průvodčí a pouštěl je přes průchod jen po dvou a po třech, aby neustálým vystupováním z pevné zdi nepoplašili Muníky. 
„Musíte k nám v létě na nějakou dobu přijet,“ řekl Ron, „oba dva. Pošlu ti sovu.“
„Díky,“ odpověděl Harry. „Aspoň se budu mít na co těšit.“ Postupovali k průchodu zpátky do muníkovského světa a přitom do nich vráželi ostatní. Někteří volali:
„Ahoj, Harry!“
„Nashle, Pottere!“
„Jsi pořád slavný,“ zazubil se na něj Ron.
„Tam, kam teď mířím, slavný rozhodně nejsem, to ti přísahám,“ odvětil Harry.
On, Ron a Hermína prošli zdí společně.
„Támhle je, mami, támhle, podívej!“
Byl to hlas Ginny Weasleyové, Ronovy mladší sestry. Ale neukazovala na Rona. 
„Harry Potter!“ vřískala. „Mami, hele! Viděla jsem –“
„Tiše, Ginny, a neukazuj, to se nedělá.“
Paní Weasleyová se na ně usmívala.
„Měli jste letos hodně práce?“ zeptala se.
„Spoustu,“ odpověděl Harry. Děkuju za karamely a za svetr, paní Weasleyová.“
„Ale nemáš vůbec zač, miláčku.“
„Jsi hotový?“
To byl strýc Vernon, pořád stejně brunátný v obličeji, s pořád stejným knírem a upírající pořád stejně dopálený pohled na klidného Harryho, jenž si na nádraží plném obyčejných lidí nesl v kleci sovu. Za strýcem stála teta Petunie a Dudley, v němž už pouhý fakt, že Harryho viděl, očividně probouzel strach.
„Vy jste určitě Harryho rodina!“ zvolala paní Weasleyová.
„Dá se to tak říct,“ odtušil strýc Vernon. „Tak honem, chlapče, nemáme na tebe celý den.“ A odešel.
Harry zůstal pozadu, aby si mohl ještě chviličku popovídat s Ronem a s Hermínou. 
„Takže nashle někdy o prázdninách.“
„Doufám, že - no- že se přes prázdniny budeš mít hezky,“ řekla Hermína; dívala se přitom nejistě za strýcem Vernonem a nechápala, jak někdo může být tak nepříjemný.
„Hm, to rozhodně,“ prohlásil Harry a Ron s Hermínou se nestačili divit širokému úsměvu, který se mu rozhostil v obličeji. „Oni přeci neví, že doma nesmíme kouzlit. Tyhle prázdniny si s Dudleym určitě výborně užiju...“