R. L. Stevenson – Poklad na ostrově
(přeložil a upravil Ondřej Müller)

Kapitola 1: Návštěvník v hostinci

	Příběh o pokladu na ostrově sepisuji na žádost mých dobrých přátel, barona Trelawneyho a doktora Liveseye. Vše, o čem budu vyprávět, se opravdu stalo, i když je tomu už pěkných pár let.
	Když to vše začalo, já, Jim Hawkins, jsem byl ještě chlapec a můj otec tehdy vlastnil hostinec U admirála Benbowa. Připadá mi, jako by se to vše stalo teprve včera. Vysoký, svalnatý muž náhle vpadl do nálevny. Nesl veliký lodní kufr a na sobě měl špinavý modrý kabát. Měl ohromné, mozolnaté ruce a zčernalé, olámané nehty. Po levé líci se mu táhla široká, bledá jizva. Vzpomínám si, jak se rozhlížel kolem a pro sebe si pohvizdoval. Pak náhle hlasitě zanotoval starou námořnickou písničku, kterou si pak často prozpěvoval:
„Bylo nás tam roku onoho
patnáct vlků, patnáct lodníků –
johoho, a k tomu jenom rum!“
  	Když dozpíval, poručil si láhev rumu a přestavil se. Tvrdil o sobě, že je „kapitán“ a chtěl, abychom mu také tak říkali. Hodil na stůl několik zlaťáků a můj otec jej zavedl do jednoho z pokojů pro hosty.
	Kapitán se u nás zdržel dlouho a mnoho řečí věru nenadělal. Za dne se toulal podél zátoky anebo postával na pobřežních útesech se svým starým dalekohledem v ruce. Večer sedával u ohně a popíjel silný grog. Vždy když se vrátil ze své každodenní pochůzky, vyptával se, zda se u nás nestavil nějaký námořník. Brzy mi došlo, že kapitán se vyptává proto, že se před někým skrývá.
    	Jednoho dne si mě vzal stranou a slíbil mi, že mi bude každý měsíc platit stříbrňák, když budu dávat dobrý pozor, zda neuvidím jednonohého námořníka. Pokud bych jej spatřil, mým úkolem bylo okamžitě to kapitánovi oznámit. 
  	Představa hrůzného námořníka mě pak pronásledovala ve snu. Za bouřlivých nocí, kdy vítr otřásal zdmi našeho stavení, a příboj se s rachotem tříštil o útesy, zjevoval se mi jednonohý muž ve snu v těch nejstrašlivějších podobách. Jednou měl nohu uříznutou pod kolenem, podruhé v kyčli, a zase jindy jsem si ho představoval jako hrozivou příšeru s jedinou nohou uprostřed těla. 
	Ačkoli mi představa námořníka s jednou nohou naháněla takovou hrůzu, z kapitána samotného jsem měl mnohem menší obavy než kterýkoli jiný návštěvník hostince. Ty především děsily jeho příběhy a námořnické historky. Byly to hrozivé zkazky o věšení lidí na velkém ráhnu, o divokých bitkách a strašlivých bouřích na volném moři. Když kapitán vyprávěl, zbrunátněl a jeho hlas duněl jako rány z děla. Třebaže byli jeho posluchači tehdy zděšeni, když na to myslím dnes, musím říci, že ty podivné večery u nás je svým způsobem dokonce i vábily svou výjimečností a tajemností.
	Ubíhaly týdny, měsíce, a kapitán u nás stále bydlel. Po nějaké době mu došly zlaťáky, ale můj ubohý otec byl příliš vystrašený, než aby se odvážil jej vyzvat k odchodu. Za celou dobu, co byl u nás, si kapitán nikdy neměnil šaty, kromě ponožek. Jeho kabát byl samá záplata, ale nikdy si nekoupil nový. Nepsal, ani nedostával žádné dopisy, a mluvil jen s návštěvníky hostince.
	Během těchto měsíců k nám zavítal doktor Livesey. Můj otec byl vážně nemocný a my jsme se obávali, že se již jara nedočká. Doktorovi se kapitán hned od počátku nezamlouval. Jednoho večera se oba muži zle pohádali. Rozlícený kapitán vytáhl ostrý námořnický nůž a vyhrožoval, že doktora přibodne ke zdi. 
	Doktor nehnul brvou. Pohlédl na kapitána a pokračoval svým obvyklým, klidným tónem:
	„Pokud ten nůž okamžitě neodložíte, dávám vám čestné slovo, že za váš čin budete viset.“
	Oba muži na sebe mlčky hleděli, ale kapitán se brzy nato vzdal, odložil nůž a posadil se. Po celou tu dobu vztekle mručel jako zbitý pes.

Kapitola 10: Plavba

	Celá noc byla naplněna činorodou prací, ukládali jsme věci do podpalubí a loučili se se všemi baronovými přáteli.
	Krátce před úsvitem lodní mistr hlasitě zapískal na svou píšťalu a posádka se začala shromažďovat na palubě. Když jsme vypluli z přístavu, jeden z mužů vyzval Dlouhého Johna – kterému tu nikdo neřekl jinak než Rožeň, protože byl kuchařem -, aby něco zazpíval. A on hned spustil písničku, kterou jsem znal až příliš dobře:
		„Bylo nás tam roku onoho
		patnáct vlků, patnáct lodníků…“
A celá posádka se připojila refrénem:
		„Johoho, a k tomu jenom rum!“
	Ta zvláštní, jedinečná chvíle mě ve vzpomínkách vrátila do hostince U admirála Benbowa a náhle jsem si připadal, jako bych v hlaholu námořníků zaslechl i hlas kapitána Billyho Bonese.
	Nebudu popisovat naši plavbu do podrobností. Vše však probíhalo hladce. Ukázalo se, že máme skvělou loď, posádku tvoří zkušení námořníci a kapitán ovládá své řemeslo víc než mistrovsky. Dříve, než jsme dorazili k ostrovu pokladů, se však událo několik věcí, které jsou pro můj příběh velmi důležité.
	Kormidelník Arrow se ukázal být mnohem horší, než jak se kapitán obával. Neměl nad námořníky pražádnou moc a ti když chtěli, jej jednoduše ignorovali. Po dvou dnech na volném moři se začal objevovat na palubě s kalnýma očima, zarudlými tvářemi a značně se mu pletl jazyk. Nikdo z nás však nedokázal zjistit, kde bere rum. Pochopitelně jsme že rum ani jakýkoli jiný alkohol na palubě nestrpěli. Ať jsme jej však sledovali sebevíc, tomuhle tajemství jsme nedokázali přijít na kloub.
	Arrow nebyl jen zcela nepotřebný jako důstojník, ale měl špatný vliv i na posádku. Bylo zřejmé, že takový způsob života dlouho nevydrží. Nikoho proto příliš nepřekvapilo, když jedno noci, kdy moře bylo obzvlášť rozbouřené, nadobro zmizel a nikdo už jej nikdy nespatřil.
	Dlouhý John, alias Rožeň, měl před mužstvem značný respekt. Ke mně se choval vždy laskavě a byl vždy milý, když jsem se zastavil v kuchyni, abych s ním promluvil.
	„Pojď dál, Hawkinsi,“ říkával, „pojď a popovídej si se starým Johnem. Nikoho tu nevidím raději než tebe, synku. Tady kapitán Flint – pojmenoval jsem svého papouška po tom slavném pirátovi – tady kapitán Flint prorokuje, že naše výprava bude úspěšná.“
	A papoušek stále opakoval: „Samé zlaťáky, samé zlaťáky!“ Skoro jsem se divil, že mu nedojde dech.
	Během cesty nás několikrát potkala bouře, ale jak jsme se blížili k cíli naší cesty, měli jsme stálý vítr do plachet a klidné moře. Hispaniola plula klidně a jen čas od času zabořila svou ostrou příď hlouběji do zpěněných vln. 
	Těsně po západu slunce jsem dokončil svou práci a ubíral se do své kabiny. Tu jsem dostal chuť na jablko. Baron nechal na loď naložit několik sudů jablek, které, jak si myslel, budou vítanou pochoutkou pro posádku.
	Když jsem pohlédl do velkého sudu, byla uvnitř taková tma, že jsem nedokázal určit, zda tam vůbec nějaká jablka ještě jsou. Vlezl jsem tedy dovnitř, a jak jsem tam tak seděl ve tmě, naslouchal šplouchání vln a nechal se kolébat pohupováním lodi, začal jsem usínat, když tu náhle jakýsi námořník ztěžka dosedl na palubu. Sud se zakymácel, když se o něj zády opřel. Už už jsem se chtěl ozvat, když tu jsem zaslechl muže venku promluvit. Byl to Dlouhý John Silver a sotva jsem zaslechl několik slov, už bych se za žádnou cenu neukázal. Krčil jsem se v sudu, naslouchal a chvěl se strachem i zvědavostí. Z těch několika slov jsem totiž vyrozuměl, že život všech poctivých mužů na palubě závisí jen a jen na mně.

Kapitola 15: Muž z Ostrova pokladů

	Pod stromy jsem zahlédl rychle se pohybující postavu. Nebyl jsem schopen říct, zda je to velká opice či člověk. Byla to tmavá bytost porostlá srstí. Jediné, co jsem teď věděl, bylo to, že žádná bestie nemůže být horší než Dlouhý John Silver.
	Zastavil jsem se a nehýbal se. Stvoření s hustou srstí vyšlo zpoza stromů a natáhlo ke mně ruce. Hned jak jsem tu zježenou bytost spatřil, poznal jsem, že to je skutečně člověk.
 	„Kdo jste?“ zeptal jsem se rozechvěle.
	„Ben Gunn,“ odpověděl drsným a skřípavým hlasem. „Jsem ubohý Ben Gunn, který už tři roky nepromluvil s jedinou lidskou bytostí.“
	Všiml jsem si, že je to běloch jako já. Jeho pleť byla na všech viditelných místech osmahlá sluncem, byl oblečen do starých rozedraných cárů námořnického obleku a plachtoví, jež drželo pohromadě pomocí nejroztodivnějších sponek a knoflíků. Jedinou pevnou částí jeho obleku byl starý kožený pás s širokou přezkou.
	„Tři roky!“ zvolal jsem. „Ztroskotal jste tu?“
	„Kdepak, příteli,“ zavrtěl hlavou. „Byl jsem tu vysazen.“
	Věděl jsem, co to znamená. Byl to strašlivý trest, kterého užívali piráti. Nebohého odsouzence vždy vysadili na vzdáleném a pustém ostrově, a nenechali mu ani ždibec jídla ani jediný soudek s vodou. Většina odsouzenců v takové situaci neměla šanci přežít.
	Starý Ben Gunn však nebyl hloupý. Vyprávěl mi, jak se naučil jíst bobule a plody, které našel na ostrově, a ústřice a ryby, které chytal na pobřeží.
	„nemáš s sebou náhodou trochu sýra?“ zeptal se mě. „Často se mi v noci zdálo o sýru – o krásně opečeném kousku sýra s krajícem křupavého tmavého chleba. Pak jsem se probudil a zjistil, že stále trčím na tomhle odporném ostrově.“
	Ujistil jsem Bena Gunna, že s sebou nemám zhola nic, ale kdybych se mohl vrátit na palubu Hispanioly, mohl bych mu donést celé libry sýra.
	Muž se nejprve zeptal, jak se jmenuji, a pak se mě s obavami začal vyptávat, zda jsem připlul s Flintem. Ujistil jsem ho, že Flint je již dávno mrtev. Hned na to se mě Ben Gunn zeptal, zda na lodi není dlouhý John Silver. Když jsem viděl, jak je vyděšen, rozhodl jsem se, že bude lépe, když mu celý příběh povyprávím.
	Poslouchal mě s velikým zájmem, a když jsem skončil, prohlásil, že jsem se zachoval doopravdy čestně. Chtěl vědět, zda bychom se mu odměnili, kdyby mně a mým přátelům pomohl dostat se zpět na loď. Žádal tisíc dolarů a možnost, aby se s námi mohl vrátit domů.
	„Dávám vám své slovo, že baron je opravdový džentlmen a k tomu, kdo nás zbaví těch ničemů, se zachová víc než šlechetně. Když to Ben Gunn uslyšel, zatvářil se spokojeně a začal mi vyprávět svůj příběh. (chybějící uvozovky převzaty z Müllera, str. 79)
	„Patřil jsem k mužstvu kapitána Flinta, když kapitán chtěl ukrýt svůj legendární poklad. Když Flint přistál u břehu, vzal si šest silných mužů a vydal se s nimi zakopat poklad. Po týdnu se Flint vrátil – ale sám. Všech šest mužů zabil. Nikdo neví, jak to provedl, a jen Flint věděl, kde je poklad ukryt. Billy Bones a Dlouhý John zůstali tehdy na palubě. Když se Flint vrátil sám, zeptali se ho, kde poklad ukryl. ‚Jestli máte odvahu, běžte na břeh a hledejte. Ale tahle loď dnes v noci odplouvá.‘ – To bylo jediné, co řekl. A tak také odpluli a starý Flint si vzal své tajemství s sebou do hrobu. 
	O tři roky později jsem sloužil na jiné lodi, když tu jsme pluli kolem ostrova, v němž jsem neomylně poznal ostrov, kde kapitán Flint zakopal svůj poklad. Vyzval jsem své druhy, abychom zde přistáli a vydali se hledat zlato. Pátrali jsme tu dvanáct dní pod pálícím sluncem a nic jsme nenašli. Den ode dne jejich zloba vůči mně rostla. Třináctý den mi dali pušku, motyku a sekeru a řekli mi: ‚Zůstaneš tady, Bene, a můžeš si tu hledat zlato, jak dlouho chceš.‘“
	Sotva Gunn dokončil svůj příběh, zaslechl jsem výstřel z lodního děla.
	„Boj už začal!“ vykřikl jsem. „Pojď se mnou!“
	Rozběhl jsem se ke břehu a Ben Gunn spěchal rychle za mnou. Neustále cosi povídal, ale já mu stěží rozuměl každé druhé slovo.
	Za okamžik jsem zahlédl britskou vlajku třepotající se ve vzduchu nad stromy. Stačil mi jediný pohled a věděl jsem, že to musí být určitě tábor, který doktor, baron a kapitán Smollett zřídili na ostrově. Ta vlajka pro mě znamenala bezpečí.

Kapitola 19: Silverovo poselství

	A opravdu, před palisádou stáli dva muži a jeden z nich mával bílým šátkem. Ten muž byl sám Dlouhý John Silver.
	„Zůstaňte všichni uvnitř a mějte zbraně připravené!“ nařídil nám všem kapitán. Dlouhému Johnovi příliš nedůvěřoval a očekával nějakou léčku. Pak se otočil k oběma mužům a hlasitě je vyzval, aby přednesli svou žádost. Silver odpověděl, že by se rád setkal s kapitánem, aby sjednal podmínky příměří.
	Kapitán zcela jasně prohlásil, že pokud má Silver nějaké zrádné úmysly, zaplatí za to životem. Pak dlouhému Johnovi pokynul a jednonohý námořník se pomalu vydal do svahu k palisádě. Silverovi dalo hodně práce, než se vyšplhal na svah, protože návrší bylo příkré a jeho berle mu na jemném písku několikrát sklouzla. Dokázal to však, a nakonec stanul před kapitánem a zdvořile zasalutoval.
	Oba muži usedli pod přístřeškem a nacpali si dýmky tabákem.
	„Tak poslyšte, spustil Silver. „Víme, že vy máte mapu a my ji chceme získat. Když nám ji dáte, skončíme se vším tím střílením a zabíjením. Jakmile najdeme poklad, vy se s námi můžete nalodit a já vám dávám své slovo, že se dostanete bez úhony na pevninu. Anebo můžete zůstat tady a já vám slibuji, že první loď, na kterou narazíme, pošleme sem, aby zachránila vás i vaše muže.“
	Kapitán Smollett se zvedl a zahleděl se na Dlouhého Johna. Jednoznačně prohlásil, že pokud se mu John Silver a jeho muži vzdají, zaveze celou posádku zpátky do Anglie a postaví ji před řádný soud. To byla jeho jediná odpověď. Věděl, že piráti poklad bez mapy nenajdou a také věděl, že nikdo z nich není tak dobrý námořník, aby s lodí dokázal bezpečně doplout zpět do Anglie.
	Dlouhý John se dusil vzteky, oči mu div nevypadly z důlků a zuřivě vyklepával popel z dýmky.
	„Pomozte mi vstát!“ zvolal.
	„Ani mě nenapadne,“ odpověděl kapitán.
	Nikdo z nás se ani nepohnul, aby Silverovi pomohl opřít se o jeho berlu. S nadávkami a kletbami se plazil pískem pryč, dokud se nezachytil zdi a pomocí berly se zase nevyškrábal na nohy. Plivl na zem a belhal se zpět ke své posádce.

Kapitola 24: Plán

	Když muži spatřili mapu, začali se k Dlouhému Johnovi chovat docela jinak. Byli tak rozrušení, že již nedokázali znovu usnout. Já jsem byl stále zmaten tím, jak a proč se doktor vzdal palisády i mapy ostrova. 
	Brzo ráno jsem se dočkal odpovědi, když se ve srubu objevil sám doktor. Přinesl s sebou léky a obvazy, aby ošetřil zraněné piráty. Když mě spatřil, jen se zamračil a pokračoval ve své práci. Sotva skončil, zeptal se Dlouhého Johna, zda by si se mnou mohl promluvit. Starý pirát proti tomu nic nenamítal.
	Doktor mi položil ruku na rameno a zeptal se, kde jsem byl. Když jsem mu vyprávěl o svém dobrodružství, jeho tvář se postupně rozjasňovala. Prohlásil, že to je ta nejlepší zpráva, jakou tu zatím slyšel. Když teď věděl, že loď je v bezpečí, připadalo mu, že naše šance na útěk jsou daleko větší. Krátce nato se objevil Dlouhý John a doktorovi oznámil, že hned ráno začne s hledáním pokladu. Doktor se usmál a varoval ho, aby byl opatrný, a pak si mě přitáhl k sobě. Potřásl mi rukou, spiklenecky na mě mrkl a rychle vyšel ven, takže se nám brzy ztratil mezi stromy.
	Cosi se připravovalo a já neměl důvod o doktorovi ani v nejmenším pochybovat. Pokud měl nějaký plán – a jak se zdálo, právě jej začal uskutečňovat –, bude nejlépe, když se budu chovat, jako by se nic nestalo a o ničem nemluvit.

Kapitola 27: Konec mého dobrodružství

	Následujícího dne jsme se pustili do práce hned brzo ráno, protože převést celý poklad z jeskyně na loď byla práce přímo nadlidská. Byli jsme ve střehu, nebo’ť tři ze Silverových mužů stále ještě bloudili po ostrově, a tak jsme na svahu kopce drželi stráž, která by je udržovala v patřičném odstupu. Ben Gunn a Gray plnili pytle penězi a pluli s člunem sem tam mezi jeskyní a lodí, zatímco já měl plné ruce práce s plněním menších měšců.
	Byla to podivná sbírka. Mince a papírové peníze pocházely z celého světa a byly všemožných hodnot a velikostí. Byly tu orientální mince poznamenané exotickými značkami, kulaté, čtyřhranné, a jiné zase měly uprostřed vyvrtanou dírku. Byl jsem okouzlen, když jsem si představil, kde všude na světě musel Flint být, aby shromáždil tak velké jmění.
	Práce trvaly několik dní. Každý večer jsme ukládali poklad do podpalubí a každé ráno zbývalo stále ještě obrovské množství pytlů, které musely být převezeny na loď.
	Konečně jednou večer, asi čtyři dny po nalezení pokladu, jsme se s doktorem procházeli po svahu nad jeskyní, když tu jsme zaslechli zmatené překřikující se hlasy.
	„To jsou vzbouřenci!“ pravil doktor. „Bůh jim odpusť…“
	„Všichni jsou opilí, sire,“ ozval se Dlouhý John Silver.
	Dopřávali jsme Silverovi úplnou svobodu, i když jsme se k němu zdaleka nechovali tak přátelsky. Zdálo se však, že to starému pirátovi nijak nevadí, a na naše ostré výtky odpovídal nezměrnou trpělivostí a zdvořilostí.
	Když se doktor domníval, že jeden ze vzbouřenců zřejmě potřebuje lékařské ošetření, Dlouhý John se poprvé odvážil odporovat.
	„Velmi se omlouvám, sire,“ prohlásil, „ale nepovažoval bych za příliš rozumné o tyhle lidi nějak obzvlášť pečovat. Jsem si jist, že by vás zabili, jakmile by se jim k tomu naskytla příležitost. Jsem teď na vaší straně a nerad bych viděl, jak se naše šance na bezpečný návrat hroutí.“
	Jakkoli se doktorovi příčilo něco takového přiznat, věděl, že Dlouhý John má pravdu a že nemáme jinou šanci než nechat ty tři muže na ostrově, aby se o sebe postarali. Nechali jsme jim množství našich zásob i nějaké léky a doufali, že se jim podaří přežít. 
	V tu dobu jsme měli poklad již uložen na palubě a byli připraveni vyplout k domovu. Brzy ráno následujícího dne jsme zvedli kotvy a navždycky se rozloučili s Ostrovem pokladů.
	Když jsme odplouvali, tři vzbouřenci na nás volali a zapřísahali nás, abychom je vzali s sebou, ale my jsme věděli, že další vzpouru už nemůžeme riskovat. Doktor na ně zamával a řekl jim, kde naleznou zásoby a léky.
	Když viděli, že se nevracíme, začali po lodi střílet. Jejich výstřely těsně minuly Silvera a my jsme se museli skrýt za zábradlím, dokud jsme se neocitli v bezpečné vzdálenosti.
	Bylo nás na palubě jen pár, takže každý musel vykonávat práci nejméně za dva námořníky. Kapitán, který se stále ještě zotavoval ze svého zranění, ležel na slamníku na přední palubě a odtud nám udílel rozkazy.
	Slunce právě zapadalo, když jsme zakotvili v prvním přístavu, který jsme cestou domů míjeli. Byla to malebná zátoka a my byli vmžiku obklopeni loďkami plnými domorodců, kteří nám nabízeli chutné tropické ovoce a zeleninu. Pohled na toto nádherné místo nám pomáhal zapomenout na naše krušné a smutné dny strávené na Ostrově pokladů.
	Doktor a baron mě vzali s sebou, abychom si večer vyšli na malou procházku po pevnině. Když jsme se vrátili na Hispaniolu, Ben Gunn byl na palubě sám a zkormouceně nám hlásil, že Silver odplul v přístavním člunu několik hodin poté, co jsme odešli. S sebou si vzal několik pytlů s mincemi a zlatými pruty.
	Myslím, že jsme byli všichni rádi, že jsme se ho zbavili, protože nikdo z nás netušil, co má tenhle starý námořník ve skutečnosti za lubem.
	Plavba domů proběhla klidně a bez jakýchkoli neobvyklých událostí. Přijali jsme několik dalších mužů do posádky, aby nám pomohli na palubě, a v pořádku jsme dorazili do Anglie. Z původní posádky zbylo jen pět mužů. Přesto jsme na tom nebyli tak špatně jako loď, o níž námořníci zpívali:
	„Na moře jich vyplulo všech sedmdesát pět,
však domů se vrátil jen jediný zpět.“
Každý z nás dostal svůj díl pokladu a užil si ho podle svého. Kapitán Smollett si koupil domek a odešel na penzi. Poslední plavba jej ubezpečila v tom, že se mu víc zamlouvá poklidný život na venkově. Gray si peníze uložil v bance a značnou část jich věnoval na vzdělání v technických dovednostech námořnického řemesla. Teď je kormidelníkem a spolumajitelem krásné, skvěle vybavené lodi. Rovněž se oženil se svou přítelkyní z dětství a založil si rodinu.
Co se týče Bena Gunna, ten dostal velkou část Flintova pokladu, protože to byl právě on, kdo nás k němu zavedl. Naneštěstí tři roky strávené na Ostrově pokladů poznamenaly jeho mysl víc, než kdokoli z nás očekával. Užíval tak vášnivě všech vymožeností civilizace, že během devatenácti dnů prohrál a propil všechny své peníze. Dvacátý den začal žebrat v ulicích. Několika námořníkům se ho zželelo a koupili mu hostinec, aby se o něj staral. Žije tam dodnes, je mezi lidmi velmi oblíben a kromě toho je znám jako vynikající zpěvák při nedělní mši v místním kostele.
Doktor se vrátil ke své lékařské praxi a otevřel si nemocnici přístupnou všem chudým. Je velmi znám svými lékařskými znalostmi a šlechetností vůči všem trpícím.
O Dlouhém Johnu Silverovi už nikdo z nás neslyšel. Věřím, že zmizel z našeho života jednou provždy. Vím, že už se nikdy nevrátil ke své ženě a dětem, které jej očekávaly v Bristolu. Snad se všichni setkali na jiném místě a žijí v pokoji a bohatství na nějakém opuštěném ostrově. Doufám, že tomu tak je, protože na onom světě si mnoho pokoje a pohodlí určitě neužije.
Tři vzbouřence, kteří zůstali na ostrově, v Anglii nikdo nikdy nespatřil. Ale kdoví, možná je zachránila jiná loď a oni dál pokračují ve svém námořnickém životě.
Co se mne týče, strávím zbytek svého života bezpečně na pevné zemi. Nikdy nezapomenu na vzrušené dny strávené na moři, ale nikdo mě zpátky na moře nedostane, natož pak na ten proklatý ostrov.
Jakmile jsem přistál s pokladem v Anglii, vydal jsem se navštívit svou matku. Když mě spatřila, málem omdlela radostí. Vedla hostinec sama a poprvé po mnoha letech byla šťastná a mohla v klidu užívat života. Chtěl jsem se s ní o poklad rozdělit, ale o tom ona nechtěla ani slyšet.
Mnoho měsíců jsem tedy přemýšlel, co vlastně čekám od života a co bych chtěl dělat. Často jsem navštěvoval doktora a rozmlouval s ním o své budoucnosti.
Má matka záhy onemocněla, a i když jsem jí svými penězi zajistil tu nejlepší péči, na jaře zemřela. Hostinec mi připadl jako dědictví. Otec i matka zde strávili celý svůj život tím, že se starali o námořníky a cestující. Teď bylo na mě (viz. Müller, str. 135), abych pokračoval v rodinné tradici.
Jednoho odpoledne dorazil do hostince jistý džentlmen z Londýna. Místo se mu velmi zamlouvalo a chtěl ode mne hostinec koupit. Byl znuděn životem ve městě a měl v úmyslu strávit své stáří u moře.
Po návštěvě u doktora, kde jsme vše prohovořili, jsem se rozhodl hostinec prodat.
Za necelý měsíc byl obchod uzavřen. S trochou smutku jsem si potřásl rukou se stárnoucím džentlmenem, který získal hostinec, jenž byl tak dlouho mým domovem.
Žiju u moře dál, a i když už neobsluhuji a nehostím žádné námořníky, stále se zajímám o lodě a dobrodružné příběhy. Občas, když zaslechnu příboj, burácející na skalnatém pobřeží, vztyčím se náhle jakoby probuzen ze zlého snu. A v tu chvíli uslyším zdálky ozvěnu pronikavého výkřiku kapitána Flinta. „Samé zlaťáky! Samé zlaťáky!“