Robert Louis  STEVENSON
Ostrov pokladů    				Poklad na ostrově
       (překlad: Aloys Skoumal)       		(překlad: Hana Šnajdrová)                                                   

Kapitola 1.: Starý mořský vlk U admirála Benbowa

	Na žádost zemana Trelawneyho, doktora Liveseyho a ostatního panstva, abych podrobně vypsal, jak to bylo s Ostrovem pokladů, a zatajil jen jeho polohu, protože je tam nevyzvednutý poklad, chápu se nyní, léta Páně 17-, pera a vzpomínám, jak se u nás – otec byl hostinským U admirála Benbowa – ubytoval osmahlý starý námořník, který měl na tváři šrám od šavle.
	Jako by to bylo včera, vidím ho, jak se k nám plahočí ke vchodu a za ním mu na trakaři vezou lodní kufr. Vysoký, statný snědý hromotluk, na ušpiněnou modrou kazajku mu vzadu splývá smolně černý copánek, tlapy drsné a odřené, nehty polámané, přes jednu líci se mu táhne špinavě sinalý šrám od šavle. Vidím ho, jak se rozhlíží po zátoce, hvízdá a vysokým, vetchým, třaslavým hlasem, od rytmického notování u vratidla nadobro vyšeptalým, prozpěvuje:

Patnáct nás pilo rum ze všech sil,
Johoho, na truhle nebožtíka.
     Vratidlovitým klackem, který držel v ruce, sám zabouchal na dveře, a jen se otec objevil, hned si hrubě poručil rum. Otec mu ho přinesl a on ho pomalu a labužnicky upíjel a vychutnával, přitom se stále rozhlížel po zátoce a pokukoval po našem vývěsním štítu.
     „Zátoka, jak má být,“ ozval se posléze, „a kořalna na pravém místě. – Chodí sem, kamaráde hodně lidí?“
     Otec, že ne, bohužel moc málo.
     „Tak tady zakotvím,“ řekl. „Hej, kamaráde,“ křikl na posluhu tlačícího trakař; „přiraz ke břehu a pomoz mi s kufrem. Chvilku tady pobudu,“ dodal. „Moc toho nežádám; stačí mi rum, vejce na slanině a tamhleta výspa, odkud se dají pozorovat lodě. Jak mi máte říkat? Říkejte mi kapitán. Aha, už vím, co myslíte – tumáte!“ a hodil na práh pár zlaťáků. „Až bude dělat útrata víc, tak mi řekněte,“ prohlásil s pánovitou řízností.

  Při tom, jak byl chatrně oblečen a jak hrubě se vyjadřoval, na obyčejného matróza přece jen nevypadal, spíš tak na kormidelníka nebo kapitána, nesnášejícího odmlouvání. Jak jsme se od posluhy, který mu dotlačil trakař, dověděli, den předtím přijel dostavníkem ke Králi Jiřímu; ptal se na pobřežní hostince, o našem mu asi řekli, že je dobrý a stojí o samotě, rozhodl se tedy, že se v něm ubytuje. Víc jsme se o svém návštěvníkovi nedověděli. 
    
   Moc řečí nenadělal. Mosazný dalekohled v ruce, brousil přes den po zátoce nebo nahoře ve skalách, navečer pak sedal u krbu v koutě hostinské jizby. Tomu, kdo na něho promluvil, většinou neodpověděl, jenom si ho vztekle změřil a zafrkal jako lodní siréna; spolu s návštěvníky jsme si brzy zvykli nechávat ho na pokoji. Po návratu z procházky se každý den ptal, jestli nešli okolo po silnici nějací námořníci. Mysleli jsme si zprvu, že se ptá proto, že po nich touží, ale potom jsme usoudili, že se jim chce vyhnout. Když už se U admirála Benbowa nějaký námořník objevil (zastavovali se tam cestou po bristolské pobřežní silnici), nejprve nakoukl přes záclonku na zasklených dveřích a potom teprve vkročil dovnitř. Dokud tam námořník byl, ani nedutal. Nic divného jsem v tom neviděl, sám se mi totiž se svými obavami svěřil. Jednoho dne mě vzal stranou a slíbil mi vždycky k prvnímu stříbrný čtyrák, když budu bedlivě pást po jednonohém námořníkovi, a jak ho zahlédnu, hned mu o tom řeknu. Kolikrát jsem pak na prvního vymáhal plat, a on jenom zafrkal, až jsem zahanbeně sklopil oči; ale za týden si to rozmyslel, čtyrák přinesl a znovu mi poručil, abych číhal na jednonohého námořníka.

   Co se mě ten člověk nastrašil ve snu, darmo mluvit. Za bouřlivých nocí, jak vichr lomcoval domem a po celé zátoce příboj burácel o útesy, vídal jsem ho v tisíci podobách a s tisíci ďábelskými úšklebky. Jednou měl nohu useknutou u kolena, podruhé až u kyčle, jindy zas to byl netvor s jedinou nohou uprostřed trupu. Cestou necestou mě ten strašlivý přízrak honil, skákal za mnou a běhal. Za čtyrák měsíčně mě ty děsivé přeludy přišly dost draho.

    Představa jednonohého námořníka mě děsila, ale na rozdíl od těch, kdo ho znali, z kapitána jsem strach neměl. Někdy navečer pil tak dlouho grog, až přebral, a pak vysedával, prozpěvoval hříšné, neurvalé námořní písně a na nikoho se neohlížel, jindy zas naléval všem dokola, a jak tam zaleknutí seděli, nezbývalo jim než poslouchat jeho historky nebo mu do zpěvu vpadat s refrénem. Kolikrát jsem ho slyšel zpívat „johoho, na truhle nebožtíka“, až se celý dům třásl; a jeho k smrti ustrašení spolustolovníci o překot spouštěli refrén, jeden ryčněji než druhý, aby se na ně neobořil. Když ho to chytlo, býval z něho společník náramně pánovitý; třískáním na stůl si vymohl ticho; hned zas zlostně vybuchl nad tím, že se někdo na něco ptá a jeho historku zřejmě neposlouchá. Ven z hostince nikoho nepouštěl, až na něho z pití přišly dřímoty a odvrávoral na lůžko.

     Zejména jeho historky naháněly lidem strach. Byly strašidelné, o věšení, utápění, mořských bouřích, o Želvích ostrovech, o pustých kouscích i pustých končinách v severní části Jižní Ameriky. Podle toho, co vyprávěl, celý život prožil mezi lotry, že se z dopuštění božího na moři horší nenajdou. Svým podáním děsil naše prosté venkovany zrovna jako těmi zločiny. S takovou, říkával otec, přijde hostinec na buben, než by se dali okřikovat a tupit a s hrůzou chodili spát, to k nám lidé raděj přestanou chodit; ale já si myslím, že jsme se z něho měli dobře. Zprvu lidé trnuli strachem, ale ve vzpomínce si to libovali – v jejich poklidném venkovském životě to byl příjemný vzruch; vyskytlo se dokonce pár mladíků, kteří se mu hlasitě obdivovali, říkali mu „každým coulem námořník“, „matróz, jak má být“ a podobně a tvrdili, že jen zásluhou takových chlapů jako on vzbuzuje Anglie na moři respekt.
      
     A přece jen nás málem přivedl na buben; týdny, by měsíce u nás bydlel, útratu dávno překročil a otec si pořád netroufal vymoci na něm další zálohu. Při pouhé zmínce kapitán hřmotně zafrkal a zpražil ho takovým pohledem, že se chudák otec raději z jizby odklidil. Po každém takovém odbytí lomil rukama, žil v samých mrzutostech a starostech, a ty ho, o tom jsem přesvědčen, předčasně sklály do hrobu.

    Co u nás kapitán bydlel, chodil stále stejně oblečen, jenom punčochy si občas koupil od překupníka. Střecha klobouku se mu na jednom místě ohnula, klidně ji nechal viset schlíplou, třebaže mu při větru vadila. Na jeho kabát se dodnes pamatuji, sám si ho nahoře v pokojíku pošíval, až byl nakonec samá záplata. Psaní nikomu neposílal, a jemu taky nikdo nepsal, do řeči se dával jen se spolustolovníky, a to ponejvíce v rumovém podroušení. Velký lodní kufr před nikým z nás neotevřel.
     
     Jen jednou nepochodil, bylo to ke konci,  to už měl otec na kahánku. Kvečeru přišel za nemocným doktor Livesey, pojedl skrovnou večeři, kterou mu matka zchystala, potom v hostinské jizbě pokuřoval, než mu přivedou z vesničky koně, my jsme totiž u milého Benbowa žádnou stáj neměli. Šel jsem do jizby za ním, a jak si vzpomínám, pozoroval jsem, jak nápadně se svou sněhobílou parukou, bystrýma černýma očima a vybraným chováním čistě a vkusně ustrojený doktor odráží od venkovských neotesanců, zvláště pak od našeho špinavého, protivného, krhavého piráta. Seděl tam ten strašák podroušený rumem a lokty se opíral o stůl. Najednou zaskřehotal – totiž kapitán – tu svou pořád stejnou píseň: - 
„Patnáct nás pilo rum ze všech sil,
johoho, na truhle nebožtíka.
Čert a chlast ostatní dorazil,
Johoho, na truhle nebožtíka.“
     Dlouho jsem si myslel, že nebožtíkova truhla je ten velký dřevěný kufr v horním přením pokoji, v tíživých snech mi její představa splývala s představou jednonohého námořníka. My jsme písničku už skoro nevnímali; poprvé ji ten večer slyšel jen doktor Livesey, a jak jsem si všiml, moc se mu nezamlouvala, zlostně zdvihl hlavu a potom se dál bavil se zahradníkem Taylorem o novém léčení revma. Kapitán se při zpěvu dostal do ráže, nakonec bouchl dlaní do stolu, což znamenalo – to jsme věděli všichni -, že si zjednává ticho. Rázem všichni zmlkli kromě doktora Liveseyho; jasným, vlídným hlasem hovořil jako dřív a po každém druhém třetím slově zabafal. Kapitán si ho změřil, bouchl do stolu, ještě ostřeji si ho změřil a nakonec si hulvátsky ulevil sprostým zaklnutím:“Ticho tam na palubě.“
          „S kým to, pane, mluvíte?“ ozval se doktor. Znovu halama zaklnul a řekl, že s ním. Doktor mu odsekl: „Jenom tohle vám, pane, řeknu; jestli budete pít pořád rum, brzo se svět zbaví ničemného lotra!“
     Staroch se strašlivě rozlítil. Skokem byl na nohou, z kapsy vytáhl a otevřel námořnický zavírák, zakomíhal jím v ruce a pohrozil doktorovi, že ho připíchne na zeď. 
     Doktor se ani nehnul. Promluvil na něho přes rameno hlasem sice trochu zvýšeným, aby ho všichni v jizbě slyšeli, ale jinak naprosto klidným a pevným.
     „Jestli ten zavírák okamžitě nestrčíte do kapsy, dávám vám čestné slovo, že jen co se sejde porota, budete viset.“
     Oba se měřili očima, brzy však kapitán couvl, složil zbraň, vrátil se na své místo a vrčel jako zpráskaný pes.
     „Když teď, pane, vím,“ dodal doktor, „že mám v obvodu takového ptáčka, buďte bez starostí, ve dne v noci vás nespustím z očí. Nejsem jenom doktor, jsem taky notář; a jestli zaslechnu sebemenší stížnost na nějaké vaše nezdvořáctví, jakého jste se dopustil dnes večer, postarám se, aby vás odtud poslali postrkem. Ať vám to nemusím říkat podruhé!“
     Za chvíli přivedli doktoru Liveseymu koně a on odjel; ten večer a ještě mnoho dalších večerů potom byl kapitán zticha.	Kapitola 1.: Starý mořský vlk U admirála Benbowa

     Zeman Trelawney, doktor Livesey a jiní pánové mě požádali, abych dopodrobna vypsal historii pokladu na ostrově a zamlčel jenom polohu ostrova, protože poklad na něm zůstal až dodneška; proto se L. P. 17.. chápu pera a vracím se do dob, kdy měl ještě můj otec hostinec U admirála Benbowa a kdy se pod náš krov uchýlil starý snědý námořník s jizvou na obličeji.
     Jasně si vzpomínám, jako by se to stalo teprve včera, jak se dotrmácel ke dveřím hostince; lodní kufr přivezli za ním na trakaři. Byl to vysoký, svalnatý, do kaštanova opálený chlapík. Umaštěný copánek mu splýval až na špinavý modrý kabátec. Ruce měl rozdrásané, zjizvené, s černými, olámanými nehty a v tváři sinavě bílou jizvu. Ještě dnes ho vidím, jak se rozhlíží po zátoce, pohvizduje a prozpěvuje si onen starý námořnický popěvek, který jsme od něho později tak často slýchali:
Na černé rakvi patnáct chlapů popíjí,
Jo-ho-ho, ať teče rum!
     Zpíval vysokým, třaslavým hlasem, vycvičeným, ale taky značně nakřáplým z vyzpěvování u vratidla. Pak zabušil na dveře zahrocenou holí, a když otec otevřel, objednal si drsně sklenku rumu. Upíjel zvolna a znalecky rum vychutnával a jeho zrak přitom těkal z okolních útesů na náš vývěsní štít.
     „Hezká zátoka,“ řekl konečně, „a správný výčep. Hodně zákazníků, kamaráde?“
     Otec mu řekl, že to bohužel ani nestojí za řeč.
     „Dobrá,“ prohlásil námořník. „U vás zakotvím. Hej, kamaráde,“ zavolal na muže, který mu přivezl kufr, „popojeď až sem a pomoz vynést kufr nahoru. Zůstanu tu,“ pokračoval, „a nemám velké požadavky. Stačí mi rum, slanina s vejci a komůrka, z níž budu vidět na lodě vyplouvající z přístavu. Jak mi máte říkat? Říkejte mi kapitán. Ach tak, už vím, nač čekáte – tady máte,“ a hodil na pult tři čtyři zlaťáky. „A až je spotřebujete, řekněte si o další,“ dodal a zatvářil se pánovitě jako skutečný velitel.
     Ačkoli měl chatrný oděv a hrubou řeč, nevypadal opravdu na obyčejného námořníka, ale spíše na kormidelníka, či dokonce kapitána zvyklého rozkazovat a hned rozdávat rány. Muž, který mu přivezl kufr na trakaři, nám prozradil, že předešlého dne vystoupil námořník z dostavníku před hospodou U krále Jiřího, vyptával se na pobřežní hostinec a usídlil se u nás proto, že na naši hospodu uslyšel jen samou chválu, a hlavně proto, že stála o samotě. To bylo všechno, co jsme se o svém hostu dověděli.
     Povahou byl samotář. Celý boží den se potloukal kolem zátoky nebo po útesech, ozbrojen dalekohledem, večer pak proseděl v nálevně v koutku u krbu a popíjel rum slabě křtěný vodou. Oslovil-li ho někdo, zpravidla neodpověděl, ale jen prudce a zuřivě zvedl hlavu a zatroubil do kapesníku jako na lodní roh. Tak jsme se my i naši stálí hosté naučili nechávat ho na pokoji. A den co den, jakmile se vrátil z potulek, vyptával se, nešel-li kolem nějaký námořník. Zpočátku jsme si myslili, že se mu stýská po společnosti lidí, jako je on sám; později jsme však přišli na to, že se jim naopak chce stůj co stůj vyhnout. Kdykoli se U admirála Benbowa zastavil nějaký námořník (chodívali tamtudy pobřežní silnicí do Bristolu), nevstoupil kapitán do nálevny, dokud si ho neprohlédl záclonkou na dveřích. Potom seděl tiše jako myška, dokud námořník neodešel.Já sám jsem dobře věděl, oč mu jde; trnul jsem totiž skoro tak jako on. Jednoho dne si mě zavolal a slíbil mi, že mi dá každého prvního stříbrnou čtyřpenci, budu-li „dávat dobrý pozor na jednonohého námořníka“ a oznámím mu okamžitě jeho příchod. Kolikrát se stalo, že jen zatroubil do kapesníku, když jsem se na prvního dožadoval své odměny, a zpražil mě pohledem. Ale než se týden s týdnem sešel, rozmyslil si to, přinesl mi čtyřpenci a opakoval, abych „dával dobrý pozor na jednonohého námořníka“.
     Nemusím vám snad ani říkat, že mě ten jednonohý námořník strašil i ve snu. Za bouřlivých nocí, kdy vichřice cloumala naším domem a příboj hřměl v zátoce mezi útesy, vidíval jsem ho v tisíci podobách a s tisícerým ďábelským výrazem. Jednou mu chyběla noha od kolena, podruhé od kyčle. Jindy to byl netvor, který měl odjakživa jen jednu nohu, a to uprostřed těla. V nejstrašnějších snech jsem ho vídal, jak skáče, běží a pronásleduje mě cestou necestou. A tak byla čtyřpence vlastně jen nepatrnou odměnou za noci prožité v úzkosti a strachu.
     Ačkoli mi představa jednonohého námořníka naháněla takovou hrůzu, kapitána samotného jsem se bál mnohem méně než ostatní. Někdy vypil víc rumu s vodou, než je zdrávo, a pak se na nikoho neohlížel a pustil se do zpěvu rouhačských, divokých námořnických popěvků. Podruhé zas objednal pití pro celou ustrašenou společnost a přinutil ji, aby poslouchala jeho vyprávění, či zpívala sborově refrén jeho písní. Často jsem slýchával, jak se celý dům otřásá při „Jo-ho-ho, ať teče rum“. Všichni hosté v smrtelném strachu zpívali z plných hrdel a jeden překřikoval druhého, jen aby kapitána nerozhněvali. V takových chvílích s ním totiž nebyla vůbec rozumná řeč. Bouchal pěstí do stolu a dožadoval se naprostého ticha, zlostně vybuchoval, když se ho někdo na něco zeptal, a jindy se zase zlobil, že nikdo ani nemuká, protože se domníval, že neposlouchají jeho vyprávění. A nedovolil nikomu, aby odešel z hostince, dokud se sám nezpil do němoty a neodpotácel se na lože.
     Z jeho vyprávění měli lidé největší hrůzu. Byly to strašidelné historky o věšení, shazování do moře, o bouřích na moři, o trestaneckých koloniích a bohapustých kouscích i končinách ve španělských mořích. Soudě podle jeho vyprávění, prožil celý život mezi nejhoršími lotry, jaké kdy moře nosilo, a tón, jímž své historky vypravoval, děsil prosté venkovany stejně jako ty zločiny samy. Otec naříkal, že ho kapitán přivede na mizinu, protože si hosté jistě rozmyslí chodit k nám jen proto, aby na ně někdo hulákal, okřikoval je a strašil před spaním; ale já si myslím, že nám byl vlastně na prospěch. Lidé měli sice chvilku strach, ale časem se na tyto sedánky začínali dívat jako na vzrušující změnu v poklidném venkovském životě. Pár mladíků se dokonce tvářilo, že se mu obdivují, říkali mu „pravý mořský vlk“, „námořník každým coulem“ a podobně a tvrdili, že takoví chlapíci jako on proslavili Anglii na moři.
     V jednom směru nás však skutečně div nepřivedl na mizinu. Ubíhaly týdny, ubíhaly měsíce, kapitánovy zlaťáky se dávno rozkutálely, ale otec si netroufal požádat ho důrazně o další. Zmínil-li se o placení, kapitán zatroubil do kapesníku tak hlučně, že to vypadalo jako zařvání, a změřil si tak ostře mého ubohého otce, že ten se raději vytratil ze dveří. Vídal jsem otce, jak po takovém výstupu lomí rukama, a jsem přesvědčen, že útrapy a hrůza, v nichž žil, značně uspíšily jeho předčasnou neblahou smrt.
     Po celou tu dobu v naší hospodě nezměnil kapitán nic na svém zevnějšku, až na to, že si od podomního obchodníka koupil několik párů punčoch. Když se mu nalomila střecha na klobouku, nechal ji viset dolů, ač ho ve větru pleskala přes obličej. Vzpomínám si na jeho kabátec, který si ve své komůrce vlastnoručně látal a který byl nakonec jen záplata na záplatě. Nikdy nenapsal ani nedostal jediný dopis a nemluvil s nikým, leda s našimi sousedy, a to jen tenkrát, když byl opilý. Velký lodní kufr nikdo z nás neviděl otevřený.
     Jen jednou se mu někdo postavil na odpor. To už se blížil konec mého ubohého otce. Kvečeru přijel doktor Livesey, prohlédl pacienta, pojedl s matkou, sešel do nálevny, zapálil si dýmku a čekal, až mu přivedou koně z vesnice. Ve starém Benbowovi totiž nebyla stáj. Šel jsem s ním do výčepu a ještě dnes si vzpomínám, jak mě překvapil rozdíl mezi skvěle elegantním lékařem v napudrované paruce, bílé jako sníh, s bystrýma černýma očima a vlídným chováním, a mezi venkovany. Ještě nápadněji se však lišil od našeho hromotluckého špinavého piráta s krhavýma očima, který se opilý opíral lokty o stůl. Najednou kapitán spustil svou odrhovačku:

Na černé rakvi patnáct chlapů popíjí,
Jo-ho-ho, ať teče rum!
     Zpočátku jsem si myslíval, že „rakev“je ona veliká bedna, kterou jsme mu odnesli do podkrovního pokojíku, a tato představa se v mých hrůzostrašných snech mísila s postavou jednonohého námořníka. Kapitánovy písničky jsme si už přestali všímat. Jediný, kdo ji ještě neznal, byl doktor Livesey. Jak jsem viděl, nebyla mu nijak po chuti. Zvedl hlavu a hněvivě se podíval na zpěváka, potom však pokračoval v rozhovoru se starým zahradníkem Taylorem o novém způsobu léčení revmatismu. Zatím se kapitán zpěvem rozjařil a konečně bouchl pěstí do stolu, což pro nás znamenalo rozkaz k okamžitému utišení. Všechny hlasy rázem zmlkly, jen doktor Livesey hovořil vlídným a zřetelným hlasem dál, potahuje za každým druhým slovem z dýmky. Kapitán na něho chvíli poulil oči, bouchl ještě jednou do stolu, zahleděl se na něho ještě upřeněji, až se konečně na něho osopil se sprostým zaklením:
     „Ticho tam v podpalubí!“
     „Mluvíte snad se mnou, pane?“ povídá doktor, a když mu hrubec s novým zaklením přisvědčil, odpověděl: „Chci vám říci, pane, že nepřestanete-li pít rum, bude na světě brzo o jednoho hnusného chlapa méně!“
     Kapitán se neznal vzteky. Vyskočil, vytáhl a otevřel námořnický zavírák, sevřel ho v pěsti a vyhrožoval doktorovi, že ho připíchne ke zdi.
     Ale doktor se ani nehnul. Mluvil s ním dál jen tak přes rameno a týmž tónem, dost hlasitě, aby to slyšela celá nálevna, ale naprosto klidně a pevně:
     „Neschováte-li ten nůž okamžitě do kapsy, slibuju vám na svou čest, že jen co se sejde porota, budete viset!“
     Pak se na sebe upřeně zahleděli; netrvalo to dlouho, kapitán schlípl, schoval zbraň a usedl. Vrčel jako zbitý pes.
     „Protože teď vím,“ pokračoval doktor, „že je v mém obvodu takovýhle chlapík, počítejte, pane, s tím, že vás ve dne v noci nespustím z očí. Nejsem jenom lékařem, ale i rychtářem, a zaslechnu-li na vás nějakou stížnost, třeba jen na vaši hrubost, jak jsem jí byl dnes svědkem, použiji všech prostředků, abych vás odtud dostal. To vám doufám stačí.“
     Za chvilku přivedli ke dveřím koně a doktor odejel. Kapitán byl ten večer a ještě dlouho potom zamlklý.	
Kapitola 5.: Slepcův konec

     Zvědavost u mě zvítězila nad bázní; nevydržel jsem tam a znovu se odplížil na břeh, že budu přes hustý janovec vyhlížet na silnici k našim dveřím. Jen jsem se tam usadil, objevili se nepřátelé, bylo jich sedm nebo osm, úprkem běželi po silnici každý jiným krokem, ten chlap se svítilnou pár kroků před námi. Tři běželi spolu a drželi se za ruce; i v mlze jsem rozeznal, že prostřední z té trojice je slepý žebrák. Poznal jsem ho po hlase.
     „Vypačte dveře!“
    Několik se jich ozvalo: „Ano prosím!“ Vyřítili se proti Admirálu Benbowovi, poslední byl ten chlap se svítilnou; zaváhali a tlumeně se domlouvali, zřejmě překvapeni, že je otevřeno. Dlouho však neváhali, znovu jim slepec zavelel, tentokrát rázně a hlučně, jako by planul nedočkavostí a vztekem.
     „Jen dál, jen dál, jen dál!“ zahulákal a vyplísnil je, že otálejí. 
     Nějakých pět jich hned uposlechlo, dva zůstali stát s příšerným žebrákem na silnici. Ticho, pak výkřik úžasu a z domu někdo houkl:
    „Bill je nebožtík!“
     Ale slepec je znovu vyplísnil, že otálejí.
     „Někdo z vás, vy bando ničemná, ho prohledejte, a druzí běžte nahoru pro kufr,“ obořil se na ně. 
     Slyšel jsem, jak dupou po starých schodech, až se celý dům třese. Vzápětí křikli celí užaslí: v kapitánově komůrce se s řinkotem rozlétlo okno, hlavou i rameny se někdo vyklonil do měsíčně noci a hlásil slepému žebrákovi, stojícímu na silnici: - 

     „Pewe,“ křikl, „předběhli nás. Někdo kufr vybrakoval.“
     „A je to tam?“ zařval Pew.
     „Peníze tady jsou.“
     Slepec na to, s penězi ať jdou k čertu.
     „Ptám se na Flintovu mapu,“ křikl.
     „Tu není vidět.“
     „Vy dole, nemá ji Bill u sebe?“ houkl slepec.
     Ve dveřích hostince se objevil nějaký chlap, asi ten, co zůstal dole a prohledával kapitánovu mrtvolu. „Billa jsme prošacovali,“ řekl, „kde nic tu nic.“
     „To ti z hostince – to ten kluk. Oči jsem mu měl vyškrábat!“ křikl slepec Pew. „Ještě pře chvílí tady byli – mačkal jsem kliku a měli zamčeno. Rozběhněte se, hoši, za nimi.“
      „Bodejť, zapomněli tady svíčku,“ ozval se chlap z okna.
     „Rozběhněte se za nimi! Obraťte dům naruby!“	Kapitola 5.: Jak skončil slepec

     Do jisté míry byla má zvědavost silnější než můj strach. Nezůstal jsem totiž ve svém úkrytu, ale vplížil jsem se zase na svah, kde jsem se skryl za keř tak, abych viděl na silnici před naší hospodou. Sotva jsem se usadil, přidusalo po silnici sedm nebo osm nepřátel. Vpředu utíkal muž s lucernou. Tři z nich se drželi za ruce. Poznal jsem i v mlze, že prostřední je slepý žebrák. Jeho hlas, který se v té chvíli ozval, mě přesvědčil, že se nemýlím.
     „Vyrazte dveře!“ vykřikl.
     „Hned, hned, prosím,“ odpověděli dva nebo tři a následováni světlonošem podnikli útok na Admirála Benbowa. Viděl jsem, jak se zastavili a potichu si cosi povídají, zřejmě překvapeni, že je otevřeno. Ale neotáleli dlouho, protože slepec jim dal hned další rozkaz. Volal ještě hlasitěji a ostřeji, jakoby rozplameněn chtivostí a vztekem.
     „Dovnitř, dovnitř!“ křičel a spílal jim za to, že se tak loudají.
     Čtyři nebo pět jich vběhlo do domu, dva zůstali na cestě s tím strašným žebrákem. Chvíli bylo ticho, pak se z domu ozval překvapený výkřik a volání: „Bill je mrtvý!“
     Ale slepec jim zase vynadal, že se tolik loudají.
     „Prohledejte ho, vy lotři, a ostatní nahoru pro kufr!“
     Slyšel jsem, jak dupají po starých schodech, až se celý dům třese. A hned se zase ozvaly výkřiky úžasu. Okno kapitánovy komůrky se s třesknutím a řinkotem rozbitého skla rozlétlo. Ve svitu měsíce bylo vidět, jak se z něho nějaký člověk vyklonil až po pás a oslovil slepého žebráka dole na silnici.
     „Poslouchej, Lavičko,“ volal, „někdo nás předešel a obrátil kufr vzhůru nohama!“
     „Je to tam?“ zařval Lavička.
     „Peníze tam jsou.“
     Slepec hulákal, že na peníze kašle.
     „Ptám se na Flintovy listiny!“ křičel.
     „Nemůžeme je najít,“ zněla odpověď.
     „Hej, ty tam dole! Nemá je Bill u sebe?“ křičel slepec.
      Chlapík, který zůstal dole a prohledával kapitánovu mrtvolu, vyšel ze dveří. „Billa už kdosi prošacoval,“ řekl. „Nemá u sebe nic.“
     „To udělali ti lidé z hospody – ten kluk! Proč jsem mu nevyloupal oči!“ zuřil slepec, kterému říkali Lavička. „Před chvilkou tu ještě byli – dveře měli na závoru, když jsem zkoušel otevřít. Rozejděte se, hoši, hledejte je!“
     „Ba, nechali tady světlo!“ ozval se muž v okně.
     „Jděte a přiveďte mi je! Prošťárejte celý dům!“ z	
     Rámusili po celém našem milém hostinci, s dupotem lítali sem tam, převraceli nábytek, páčili dveře, až se to ve skalách rozléhalo, jeden po druhém se trousili na silnici, že nic nenašli. Stejné hvízdnutí, jaké předtím matku a mne zaplašilo od kapitánových peněz, se jasně rozlehlo nocí, jenže dvakrát po sobě. To asi dává slepec mužstvu jako polnicí povel k útoku, řekl jsem si tehdy; ale teď jsem zjistil, že to někdo hvízdá na bukanýry z úbočí za vesnicí a varuje je před blízkým nebezpečím.

     „Dirk už hvízdá,“ ozval se jeden. „A dvakrát po sobě! Kamarádi, musíme pryč.“
     „Cože, pryč, ty strašpytle!“ křikl Pew. „Dirk je odjakživa hlupák a zbabělec – nechte ho být. Jsou tady poblíž, daleko nebudou, mapu máte skoro v hrsti. Rozběhněte se za nimi, vy psi. Čert aby do toho, kdybych tak měl oči!“
     Trochu to na ně zapůsobilo, dva prohledávali roští, ale jak se mi zdálo, moc tomu nedali, pořád mysleli na hrozící nebezpečí., ostatní stáli nerozhodně na silnici.

     „Tisíce máte, vy hlupáci, na dosah, a berete do zaječích! Stačí to najít, a budete se topit v bohatství, víte, že to tady někde je, a stojíte jak zařezaní. Nikdo si za Billem netroufal, troufl jsem si já – slepec! Kvůli vám mám o všechno přijít. To se mám nuzačit a hrbit jako žebrák a kňourat o rum, když se mohu vozit v kočáře! Mít aspoň tolik kuráže jako pilous v sucharu, dohoníte je jako nic!“

     „Dej pokoj, Pewe, máme dublóny!“ zareptal jeden. 
     „Třeba ten sakramentský krám schovali,“ ozval se druhý. „Vezmi si, Pewe, dukáty a přestaň s tím vřískáním,“ ozval se druhý.
     To vřískání Pewovi dodalo, všecek se rozlítil; popadl ho vztek, nalevo napravo se v své slepotě rozháněl a nejednoho z nich praštil holí.

     Oni mu zas spílali slepých trhanů, častovali ho strašnými pohrůžkami, marně zkoušeli drapnout hůl a vyrvat mu ji z ruky.
     Ta rvačka nás zachránila; byla v plném proudu, a tu se z návrší u vesnice znovu něco ozvalo – tentokrát to byl dusot koní. A zároveň třeskl a šlehl od živého plotu výstřel z pistole. Zřejmě to byla poslední výstraha; bukanýři se dali na útěk všemi směry, jeden běžel zátokou k moři, druhý šikmo přes kopec, a tak dále, než bys řekl švec, zůstal tam jen Pew. Jestli ho opustili z hrůzy nebo     

	     Obrátili náš starý hostinec naruby: dupali z místnosti do místnosti, převraceli nábytek, kopali do dveří, až se to mezi skálami rozléhalo, ale pak se jeden po druhém trousili ze dveří a hlásili, že nikde není živé duše. V té chvíli se nocí jasně ozvalo hvízdnutí, které mě a maminku už dříve tak poděsilo při přepočítávání kapitánových peněz; jenže tentokrát se dvakrát opakovalo. Myslil jsem původně, až (viz. Šn., str. 31)je to jakási slepcova polnice, vyzývající jeho tlupu k útoku. Teď jsem však zjistil, že se signál ozývá z návrší u vesnice a varuje tlupu před blížícím se nebezpečím. 
     „To je zase Dýka,“ řekl kdosi. „Dvakrát! Kamarádi, rychle pryč!“
     „Máš strach, ty babo?“ zvolal Lavička. „Dýka byl odjakživa blázen a zbabělec – na toho nedejte! Někde tu musí být, daleko neutekli. Máte je na dosah! Běžte a hledejte je, vy psi! U sta hromů!“ vykřikl. „Kdybych měl oči!“
     Jeho slova zřejmě zapůsobila, protože dva muži začali prohledávat křoví, ale jen ledabyle, bez chuti a v neustálé obavě před hrozícím nebezpečím. Každý z nich měl strach sám o sebe. Ostatní stáli nerozhodně na silnici.
     „Vy blázni! Máte tisíce na dosah, a otálíte! Když ty lidi najdete, spadne vám bohatství do klína – a všichni dobře víte, že tu někde musejí být. Nestůjte tu jako dřeva! Nikdo z vás se neodvážil postavit Billovi tváří v tvář – jen já, slepec! A vy mi teď všechno pokazíte! Mám zůstat ubohým, opovrhovaným žebrákem a škemrat o rum, když bych se mohl vozit v kočáře? Kdybyste měli aspoň tolik odvahy co moučný červ, chytili byste je.“
     „K čertu, Lavičko! Hlavně že máme dublony,“ zamručel jeden.
     „Možná, že ty zatracené listiny někam schovali,“ řekl jiný. „Seber zlaťáky, Lavičko, a neřvi tady.“
     Lavička, rozzuřen těmito odmluvami, začal skutečně řvát. Konečně ztratil úplně hlavu, tloukl kolem sebe holí hlava nehlava a nejednoho řádně přetáhl.
     Postižení vraceli žebrákovi jeho nadávky a strašlivě mu vyhrožovali. Marně se však pokoušeli vyrvat mu hůl z ruky.
     Tato hádka nás zachránila. Do jejího hluku se totiž z návrší od vesnice ozval jiný zvuk – dusot koňských kopyt. Zároveň třeskl z živého plotu výstřel z pistole a bleskl plamen, zřejmě smluvené znamení svrchovaného nebezpečí. Piráti se totiž okamžitě dali na útěk nejrůznějšími směry, jeden k zátoce, druhý přímo k návrší a tak dále, takže na silnici zůstal jen Lavička. Opustili ho, nevím, zda 	
snad z pomsty za jeho nadávky a rány, to nevím. Jako pominutý běhal po silnici, ťukal holí, tápal kolem sebe a volal kamarády. Spletl si cestu, pouhých pár kroků ode mě se rozběhl k vesnici a křičel:

     „Johnny, Černý pse, Dirku,“ tak a ještě jinak volal, „přece starého Pewa neopustíte, kamarádi – přece starého Pewa neopustíte!“
     Vtom se z vršku rozlehl dusot, pár jezdců v sedle se vynořilo v měsíčním světle a tryskem se hnali po svahu.
     Pew zjistil, že si spletl cestu, zavřískal, udělal čelem vzad a rovnou se skutálel do příkopu. Rázem byl zas na nohou, a nadobro popleten se rozběhl přímo pod prvního koně.

     Marně mu jezdec zkoušel uhnout. Pew vykřikl, až se to do noci rozlehlo, a padl na zem; kůň ho všemi čtyřmi pošlapal a pokopal a hnal se dál. Pew padl na bok, zvolna se zhroutil na obličej a zůstal bez hnutí ležet.

     Skokem jsem byl na nohou a křikl na jezdce. Zděšeni tou nehodou, sami už přitahovali uzdu; hned jsem je poznal. Za nimi se drncal výrostek, který se předtím z vesnice vypravil za doktorem Liveseym; ostatní byli celníci, potkal je cestou a hned se s nimi moudře vrátil. Inspektor Dance se totiž doslechl o té plachetnici v Kryštofově skrýši, a ještě tu noc se k nám vypravil; to zachránilo život matce i mně.
                                                                           
     Pew byl mrtev, nadobro mrtev. Matku jsme donesli do vesnice, po studené vodě a čpavku přišla k sobě, strach ji přešel, jenom nad nedoplatkem bědovala. Inspektor uháněl dál do Kryštofovy skrýše; celníci slezli s koně a pěšky slézali do rokle, koně vedli za uzdu, chvílemi je dokonce přidržovali, měli strach, aby nepadli do léčky. Není divu, že když se konečně dostali ke Skrýši, plachetnice už kousek odplula. Inspektor na ni křikl. Někdo mu odpověděl, ať raděj uhne ze světla, nebo něco slízne, a v tu chvíli mu vedle paže hvízdla kulka. Za chvíli se plachetnice rozjela dvojnásobnou rychlostí a zmizela. Pan Dance tam podle vlastních slov stál „jako ryba na suchu“, poslal jen do B- upozornění celnímu kutru, na víc se nezmohl. „Stejně to není k ničemu,“ řekl. „Upláchli a konec. Ale že jsem vzácnému panu Pewovi šlápl na paty, to jsem rád.“ Všechno jsem mu totiž vypověděl.

	v šíleném strachu, či že se mu chtěli pomstít za jeho nadávky a rány. Zůstal sám, ťukal zmateně po silnici, hmatal kolem sebe a volal své kamarády. Nakonec se pustil na nepravou stranu, běžel pár kroků ode mne směrem k vesnici a volal:  
     „Honzo, Černý pse, Dýko!“ a ještě jiná jména. „Přece tu nenecháte svého kamaráda – starého Lavičku!“
     Zatím vyjeli jezdci na návrší a v měsíčním světle se objevily čtyři postavy sjíždějící tryskem dolů.
     Lavička poznal svůj omyl, s výkřikem se otočil, vběhl přímo do příkopu a svalil se. V mžiku však byl zase na nohou a rozběhl se – teď už naprosto bezhlavě – přímo pod kopyta prvního koně.
     Jezdec se mu chtěl vyhnout, ale bylo už pozdě. S výkřikem, který se v nočním tichu rozlehl daleko široko, klesl Lavička na zem. Čtyři koňská kopyta po něm zadupala a běžela dál. Pirát se zhroutil, pak tiše padl na obličej a zůstal nehybně ležet.
     Vyskočil jsem a zavolal na jezdce. Ti už, poděšeni nehodou, stejně přitahovali otěže. Hned jsem poznal, kdo to je. Vzadu jel mladík ze sousední vesnice, kterého jsme vyslali za doktorem Liveseym. Ostatní byli celníci, které cestou prozíravě vzal s sebou. Dozorce Dance se už tak jako tak doslechl o plachetnici v Racčím hnízdě a ještě ten večer se vypravil směrem k naší zátoce. Tato okolnost zachránila maminku i mne před jistou smrtí.
     Lavička byl mrtvý, nadobro mrtvý. Maminku jsme odnesli do vesnice a trochou studené vody a čpavou solí ji vzkřísili. Leknutí jí nijak neublížilo, ale neustále naříkala nad nevyrovnaným dluhem. Dozorce se zatím co nejrychleji rozjel k Racčímu hnízdu. Jeho lidé však museli slézt z koní a prodírat se do rokle pěšky. Své koně museli vést, a dokonce i na některých místech podpírat. Kromě toho se museli mít na pozoru před zákeřným přepadením. Jaký div, že plachetnice už zatím odplula, i když se ještě daleko na moře nedostala. Dozorce na ni zavolal. Něčí hlas ho vyzval, aby se držel ve stínu, jinak že mu vsolí nějakou do těla, a v tu chvíli mu kolem hlavy hvízdla kulka. Loď zdvojnásobila rychlost a zmizela. Pan Dance zůstal stát – jak sám přiznal – jako socha. Všechno, nač se zmohl, bylo, že poslal jednoho ze svých mužů do B., aby varovali strážní člun. „Stejně to k ničemu nepovede. Prostě nám upláchli. Jenom mě těší, že jsem tomu Lavičkovi šlápl na kuří oko.“ Vyprávěl jsem mu totiž náš příběh.

     Vrátil jsem se s ním k Admirálu Benbowovi. Tak zpustošený dům si neumíte představit; i pendlovky shodili při tom zuřivém slídění po matce a po mně. Pobrali sice jenom kapitánův pytlík s penězi a drobné ze zásuvky, ale že jsme na mizině, bylo mi jasné. Pan Dance byl nad tou spouští celý pryč.
     „Peníze že sebrali? Co tady, Hawkinsi, vlastně sháněli? Další peníze?“
     „Ne, pane inspektore, asi ne,“ odpověděl jsem. „Mám to, pane inspektore, jak se domnívám, v náprsní kapse; upřímně řečeno, rád bych to někam uložil.“
     „Samozřejmě, chlapče, to máš pravdu,“ řekl. „Jestli chceš, vezmu si to k sobě.“
    „Myslel jsem si, že by snad doktor Livesey – „ spustil jsem.
     „Máš pravdu,“ přerušil mě bodře, „máš pravdu – je to lepší člověk a notář. Tak mě napadá, taky si tam zajedu a ohlásím to jemu nebo zemanovi. Vzácný pan Pew je totiž nebožtík; líto mi toho není, ale je nebožtík a někteří lidé by toho proti královskému celníkovi využili, kdyby se jim to hodilo. Něco ti, Hawkinsi, povím: jestli chceš, tak tě svezu.“
     Srdečně jsem mu za jeho ochotu poděkoval a pěšky jsme se vydali do vesnice za koňmi. Než jsem o svém záměru pověděl matce, všichni už byli v sedle.
     „Doggere,“ řekl pan Dance, „vy máte dobrého koně; vysaďte si dozadu toho mladíka.“
     Vylezl jsem na koně a chytil se Doggera v pase, inspektor pak zavelel a řízným poklusem jsme vyrazili k doktoru Liveseymu.	     Šel jsem s ním zpátky k Admirálu Benbowovi. V domě bylo boží dopuštění. Dokonce i naše staré hodiny vzaly za své při zuřivé honbě, kterou na nás ti lotři uspořádali. Ačkoli se kromě kapitánova váčku s penězi a několika stříbrňáků z naší zásuvky nic neztratilo, viděl jsem, že jsme na mizině. Pan Dance jen kroutil hlavou.
     „Peníze že vzali? Tak mi tedy, Hawkinsi, řekni, co ještě hledali? Ještě nějaké peníze?“
     „Ba ne, žádné peníze,“ odpověděl jsem. „Myslím, že co hledali, mám v náprsní kapse, a abych vám pravdu řekl, rád bych to někde v bezpečí uložil.“
     „Tak je to dobře, chlapče,“ řekl. „Vezmu to k sobě, chceš-li.“
     „Myslel jsem si, že snad doktor Livesey -,“ začal jsem.
     „Ovšem,“ přerušil mě vesele, „ovšem – doktor Livesey je rychtář a velký pán. A když tak o tom uvažuji, napadá mě, že bych k němu mohl zajet sám a podat jemu nebo zemanovi hlášení. Lavička je mrtev – ne že by mi ho bylo líto, ale je mrtev a leckdo by jeho smrt třeba obrátil proti celníku Jeho Veličenstva, kdyby se mu to hodilo. Poslyš, Hawkinsi, chceš-li, vezmu tě s sebou.“
     Srdečně jsem mu poděkoval za jeho nabídku. Šli jsme tedy spolu do vesnice, kde na ně čekali koně. Než jsem mamince pověděl, co chci udělat, byli už všichni v sedle.
     „Doggere,“ řekl dozorce, „máš dobrého koně, vezmi chlapce za sebe.“
     Vyskočil jsem na koně, chytil se Doggera za opasek, dozorce zavelel a celá hlídka se bystrým cvalem vydala na cestu k doktorovi Liveseymu.	
Kapitola 10.: Plavba

     Celou noc bylo na lodi rušno, jak jsme poklízeli, kam co patří, a zemanovi přátelé, Blandly a jiní, se houfem sjížděli na loďkách popřát mu příjemnou cestu a šťastný návrat. Tolik práce jsem u Admirála Benbowa neměl ani jeden večer; když pak před svítáním dělmistr zapískal a mužstvo nastoupilo k vratidlu, vyl jsem k smrti utrmácený. Ale při vší utrmácenosti se mi z paluby nechtělo; všechno mi bylo nové a poutavé – úsečné povely, ostrý hvizd píšťaly, mužstvo za blikání lodních luceren spěchající do práce.

     „Spusť nějakou, Rožni,“ ozval se někdo.
     „Třeba tu starodávnou,“ ozval se druhý.
    
      „Dobrá, kamarádi,“ řekl Dlouhý John; stál tam s berlou pod paží. A vzápětí se rozlehl nápěv s povědomými slovy – 
          „Patnáct nás pilo rum ze všech sil –“
A celé mužstvo do toho vpadlo sborem:
           „Johoho, na truhle nebožtíka!“
     Při třetím „johoho“ se vší silou opřelo do rukojetí vratidla.
     V tom vzrušujícím okamžiku jsem v duchu zalétl k Admirálu Benbowovi, zazdálo se mi, že v tom sboru skřehotá kapitán. A už se octla kotva nahoře, už visela celá zmáčená na přídi, už se napjaly plachty a z obou stran před námi uplývala pevnina i rejda, a než jsem si hodinku zdříml, Hispaniola vyplula k Ostrovu pokladů.

     Nehodlám líčit plavbu do všech podrobností. Celkem se vydařila. Loď byla dobrá, mužstvo spolehlivé a kapitán rozuměl své věci. Než jsme se však dostali k Ostrovu pokladů, leccos se událo, o čem je třeba promluvit.

     Předně s panem Arrowem to bylo horší, než tušil kapitán. Na jeho rozkazy mužstvo nic nedalo a dělalo si co chtělo. Ale co bylo nejhorší: sotva jsme byli pár dní na moři, stával na můstku, oči zamlžené, v obličeji zarudlý, šlapal si na jazyk a ještě jinak prozrazoval opilství. Párkrát byl za trest z paluby vykázán. Někdy upadl a potloukl se, někdy celý den proležel v svém kumbálku vedle nadpalubní kajuty, potom zas byl pár dní skoro střízlivý a jakžtakž svou práci zastal.

     Kam chodí pít, na to jsme nepřišli. To zůstalo 	Kapitola 10.: Plavba
 
     Měli jsme celou noc co dělat, abychom uskladnili náklad. Zemanovi přátelé, pan Blandly a jiní, připlouvali v člunech, aby mu popřáli šťastnou cestu a bezpečný návrat. U admirála Benbowa jsem nikdy neměl ani zpola tolik práce, a proto jsem byl utahaný jako pes. A tu krátce před svítáním zahvízdal dělmistr na píšťalu a všechno mužstvo se shromáždilo u vratidla. Ale ani kdybych byl unavený ještě dvakrát víc, nebyl bych odešel z paluby. Všechno, co se tam dělo, bylo pro mne nové a zajímavé – stručné povely, ostrý zvuk píšťaly, mužstvo hrnoucí se v záři lodních lamp na svá místa.
     „Hej Rožni, zanotuj nám nějakou!“ ozval se kdosi.
     „Tu naši starou!“ volal jiný.
     „Hned, hned, hoši, řekl Dlouhý Honza, který stál s berlou pod paží poblíž, a zanotoval nápěv a slova, která jsem tak dobře znal:
          Na černé rakvi patnáct chlapů popíjí – 
A celá posádka se připojila a zpívala refrén:
          Jo-ho-ho, ať teče rum!
     Při druhém „ho!“ se vší silou opřeli do kotevního rumpálu.
     I v tomto vzrušujícím okamžiku jsem si vzpomněl na Admirála Benbowa a zdálo se mi, že se ve sboru zpívajícím refrén ozývá i kapitánův hlas. Za chvíli vyzdvihli kotvu, a jak visela na boku lodi, voda z ní jen crčela. Plachty se začaly nadouvat a břeh s přístavištěm se ztrácel za námi. A než jsem se uložil k hodince odpočinku, nastoupila už Hispaniola svou plavbu za ostrovem Pokladů.
     Nemám v úmyslu vypisovat naši plavbu do všech podrobností. Byla celkem klidná, Hispaniola se osvědčila jako dobrá loď, posádka se skládala ze samých zkušených námořníků a kapitán rozuměl svému řemeslu. Než jsme však dopluli k ostrovu s pokladem, přihodily se dvě tři věci, které vám musím vylíčit.
     Především: s naším kormidelníkem Šípem to dopadlo hůř, než se kapitán obával. Nedovedl si udržet kázeň a mužstvo si s ním dělalo, co jen mu bylo libo. To však ještě nebylo nejhorší. Po dvoudenní plavbě se objevil na palubě s kalnýma očima, zrudlými tvářemi, neohebným jazykem a vůbec jevil známky opilosti. Čas od času ho kapitán poslal z trestu dolů. Několikrát upadl a natloukl si. Jindy zase proležel celý den ve svém kumbálku, přiléhajícím k místnosti pro mužstvo. A někdy zase byl den dva střízlivý a vykonával jakžtakž svou práci.
     Nemohli  jsme  za  žádnou  cenu  zjistit,  odkud 
	
lodním tajemstvím. Ať jsme ho sebevíc hlídali, tajemství jsme nerozluštili; když jsme na něho uhodili, v opilství se nám jen vysmál a v střízlivosti se dušoval, že pije jenom vodu.

     Jako důstojník nebyl k ničemu, jenom kazil mužstvo, a co víc, sám se vrhal do zkázy; nikdo se tedy nedivil ani netruchlil, když jednou – byla tmavá noc a vlny se valily přímo proti lodi – beze stopy zmizel.

     „Spadl přes palubu,“ řekl kapitán. „Ušetřil nám, pánové, práci, nemusíme ho aspoň dávat do želez.“
     Byli jsme bez kormidelníka; nezbylo nám než jmenovat kormidelníkem někoho z mužstva. Z celé lodi se na to nejlépe hodil dělmistr Job Anderson, svou hodnost si ponechal, ale přitom dělal kormidelníka. Na zámořských cestách se pan Trelawney lecčemu přiučil, to nám teď přišlo vhod, a za klidného počasí konal sám hlídku. Šalupář Israel Hands byl opatrný, chytrý, zkušený matróz, na kterého bylo ve všem spolehnutí.

     S Dlouhým Johnem Silverem byl jedna ruka, a když už je o něm řeč, promluvím o našem kuchaři Rožni, to byla jeho přezdívka mezi námořníky.

     Na palubě si berlu přivazoval lanem kolem krku, aby měl obě ruce volné. Bylo zajímavé pozorovat ho, jak má špičku berly zaklesnutou do přepážky a opřen o ni pohybuje se v rytmu lodi a klidně si vaří jako někde na souši. Ještě podivnější bylo, jak za bouře chodil. Přes nejširší místo si usnadňoval přechod smyčkami – říkalo se jim opěrné kolíky Dlouhého Johna – hbitě jako obyčejný chodec ručkoval z místa na místo tak, že se chvílemi o berlu opíral, chvílemi ji na laně táhl za sebou. Ti, co se s ním plavili dřív, ho však litovali, jaký je z něho chudák.

     „Rožeň, to není jen tak někdo,“ vykládal mi šalupář. „Za mlada vychodil školy, a když ho to chytne, mluví jak kniha! A ta neohroženost! – tou se ani lev Dlouhému Johnovi nevyrovná; viděl jsem ho, jak sám, bezbranný, spořádal čtyři a hlavy jim otloukl o sebe.“

     Celé mužstvo ho ctilo, ba i poslouchalo. S každým to uměl, kdekomu prokazoval úsluhy. Na mě byl vždycky stejně vlídný, rád mě vídal ve své vzorně poklizené kuchyňce; na zdi tam měl viset vydrhnuté pekáče a v koutě v kleci papouška.     
 	bere alkohol. To bylo lodní tajemství. Ať jsme po něm pásli sebevíc, nemohli jsme tomuto tajemství přijít na kloub. A když jsme se ho zeptali přímo, dal se do smíchu, byl-li opilý, nebo – byl-li právě střízlivý – se nám dušoval, že nikdy nepije nic jiného než vodu.
     Nejenže nebyl k ničemu jako důstojník, ale ještě měl špatný vliv na mužstvo. Bylo taky jasné, že tento způsob života dlouho nevydrží. Nikoho tedy příliš nepřekvapilo, když jednou za bouřlivé noci zmizel a už se neobjevil. A nikdo ho ani příliš nelitoval.
     „Spadl přes palubu,“ prohlásil kapitán. „Aspoň ho, pánové, nemusíme dávat do želez!“
     Zůstali jsme však na širém moři bez kormidelníka. Bylo tedy nutno vyhledat mezi mužstvem jeho nástupce. Stal se jím dělmistr Job Anderson, který si sice podržel svůj starý titul, ale vykonával do jisté míry práci kormidelníka. Pan Trelawney, který také nebyl na moři porvé, byl nám svými znalostmi velmi prospěšný a často převzal hlídku, bylo-li klidné povětří. A lodník Izrael Hands byl opatrný, mazaný, zkušený starý námořník, kterému jsme mohli svěřit skoro každý úkol.
     Izrael byl důvěrným přítelem dlouhého Honzy. Při této příležitosti bych se také rád zmínil o našem lodním kuchaři či – jak mu přezdívalo mužstvo – Rožni.
     Na lodi nosil berlu zavěšenou na řemenu okolo krku, aby měl pokud možno obě ruce volné. Bylo na něho radost pohledět, jak si zaklínil berlu do pažení, a opíraje se o ni a vyvažuje tělem houpání lodi, vykonává všechny kuchyňské práce, jako by stál na pevné zemi. Ještě lepší podívaná byla, když za bouře přecházel přes palubu. Natáhl si na nejnebezpečnějších místech přes palubu lana – říkalo se jim „smyčky Dlouhého Honzy“ – a po těch ručkoval z místa na místo. Přitom se buď opíral o berlu, nebo ji vlekl na provaze za sebou a pohyboval se tak rychle jako zdravý člověk. A přece ho někteří litovali, že je tak zubožený.
     „To není jen tak obyčejný člověk, ten náš Rožeň,“ řekl mi jednou Izrael. „Zamlada chodil do dobré školy a dovede mluvit jako kniha, dá-li si záležet. A jak je statečný – kdekdo se před ním musí schovat! Na vlastní oči jsem viděl, jak chytil za límec čtyři chlapy a otloukal jim hlavy o sebe – a sám vůbec neměl zbraň…“
     Celá posádka si ho vážila a poslouchala ho. S každým dovedl promluvit a zavázat si ho nějakou službičkou. Ke mně se stále choval velmi laskavě a vždycky mě radostně uvítal v kuchyni, v níž bylo čisto jako v klícce. Po stěnách visely vyleštěné mísy a v koutě klec s papouškem.

	
     „Jen si pojď, Hawkinsi, s Johnem popovídat. Moc rád tě tu, chlapče, vidím. Posaď se a poslechni, co je nového. Tady kapitán Flint – říkám mu tak po slavném bukanýru Flintovi – prorokuje naší plavbě úspěch. Viď, kapitáne.“

     A papoušek drmolil v jednom kuse: „Dukáty, dukáty,  dukáty!“   Žasl   jsem   nad   tím,   že  se nezajíkne; nakonec přehodil John přes klec šátek.
     „Tomu papouškovi je, Hawkinsi, nějakých dvě stě let,“ tvrdil – „papoušci se dožívají dlouhatánského věku; snad jenom ďábel byl svědkem větších špatností než on. Plavil se s pirátem Englandem, s proslulým kapitánem Englandem. Byl na Madagaskaru a na Malabaru, v Surinamu, Providenci a Portobellu. Byl přitom, jak u ústí Platy tahali z moře ztroskotané koráby. Tam se naučil ty své „Dukáty“; však jich, Hawkinsi, bylo tři sta padesát tisíc! Byl při tom, jak piráti u Goye ukořistili Indického místokrále; napohled vypadá jako neviňátko. A zatím ses, kapitáne, něco načichal prachu – viď!“ 

     „Pozor, otočit loď,“ zavřeštěl papoušek.
     „Pašák,“ pochválil ho kuchař, sáhl do kapsy a podal mu cukr; papoušek kloval do příček a tak bohapustě klnul, že by tomu nikdo nevěřil. „Inu, chlapče, okolo močidla chodě neujdeš nádchy. Chudák nevinný papoušek sakruje, až se hory zelenají, a neví, co říká. I před kaplanem by sakroval.“ A John zasalutoval s takovou vážností, že vypadal jako nejlepší člověk na světě.

     Mezi zemanem a kapitánem Smollettem bylo stále napětí. Zeman kapitánem opovrhoval a nijak se tím netajil. Kapitán, ten se zas suše a ostře ozval, jen když ho někdo oslovil, jinak slovo nepromluvil. Když jsme na něho uhodili, beze všeho přiznal, že se v námořnících mýlil, někteří  jsou čiperní jedna radost a všichni si vedou celkem slušně. Do lodi se přímo zamiloval. „Ani vlastní žena nemůže být, prosím, poddajnější.“ A pak dodal: „Ale řeknu vám, doma ještě nejsme a ta plavba se mi nelíbí.“

     Zeman se po jeho slovech otočil a s bradou vystrčenou dopředu rázně chodil po palubě.

     „Jestli ten chlap ještě cekne,“ řekl, „tak se neudržím.“
     Užili jsme dost bouří a Hispaniola v nich dobře 	     „Jen pojď dál, Hawkinsi,“ říkával. „Jen pojď a popovídej si se starým Honzou! Nikoho tu nevidím raději než tebe, synku. Posaď se. Tuhle Kapitán Flint – pojmenoval jsem svého papouška po tom slavném pirátovi – tuhle Kapitán Flint prorokuje, že naše výprava bude mít úspěch. Viď, Kapitáne?“
     A papoušek začal repetit: „Samé zlaťáky, samé zlaťáky!“ a žvatlal, až mu došel dech nebo až Honza zakryl klec šátkem.
     „Tenhle pták,“ říkával kuchař, „je už snad dvě stě let starý, papoušci totiž vydrží bůhvíjak dlouho. A jen ďábel byl svědkem více zločinů než on. Plavil se s Englandem, velkým pirátským kapitánem Englandem. Byl na Madagaskaru, v Malabaru, Surinamu, Providenci a Portobellu. Byl při vytahování zlata z potopených lodí u ústí Rio de la Platy. Tam se naučil křičet „Samé zlaťáky“, a není to žádný div – vždyť jich tam bylo tři sta padesát tisíc, Hawkinsi! Tenhle pták byl taky při tom, když u břehů Goy potopili loď, která se jmenovala Indický místokrál. A když se na něho podíváš, řekl bys, že je to učiněné neviňátko. Ale ty, Kapitáne, víš, jak páchne střelný prach – viď?“
     „To je vono!“ zaskřehotal papoušek.
     „Ó, to je liška podšitá,“ řekl kuchař a vytáhl z kapsy kousek cukru. Papoušek začal klovat do drátů klece a klel tak pustě, že bylo až hrůza poslouchat. „To víš,“ dodával Honza, „kdo se smůlou zachází, ten se jistě umaže, Hawkinsi. Tenhle ubohý nevinný pták kleje, až se země třese, a přitom vůbec neví, co povídá! Na to dám krk! Kdyby před ním stál, jak se říká, sám pan farář, klel by zrovna tak!“ A Honza si uhladil kštici tak důstojně, že budil dojem člověka z gruntu poctivého.
     Poměr mezi zemanem a kapitánem Smollettem se zatím nijak nelepšil. Zeman se nijak netajil tím, že kapitánem pohrdá. Kapitán se zase nikdy sám nepouštěl do hovoru, a odpovídal-li na otázky, pak co nejstručněji, aby nepromarnil ani slova. Když byl dohnán do úzkých, uznal, že se snad v názoru na posádku mýlil, že někteří si vedou velmi čile a všichni se chovají opravdu slušně. A loď si přímo zamiloval. „Dá se ovládat lépe než nejposlušnější manželka na světě, pane. Ale,“ dodával, „ještě nejsme doma a tahle výprava se mi nelíbí.“
     Po těchto slovech se k němu zeman vždy obrátil zády a procházel se po palubě s nosem nahoru.
     „Kdybych ho poslouchal ještě chvilku,“ říkával pak, „vyletěl bych z kůže!“
     Několik dní bylo bouřlivé počasí, při němž se 	
obstála. Kdekdo si na palubě liboval, bodejť ne, co Noe vyjel na moře, tak zhýčkané mužstvo snad na žádné lodi nebylo. Našla se záminky, a hned se naléval dvojitý grog; každou chvíli se pekl švestkový koláč, stačilo, aby se zeman dověděl, že někdo slaví narozeniny. Na středpalubí stála pořád bečka s jablky, každý si z ní mohl po chuti nabrat.

     „To není k ničemu,“ řekl kapitán doktoru Liveseymu. „Zpovykaní matrózi mívají samé roupy. To já znám.“
     Ale jak se ještě dovíte, k něčemu ta bečka s jablky přece byla; nebýt jí, nic jsme se nedověděli a zahynuli zradou.
     Bylo to takhle.
 Projeli jsme napříč pasáty, až jsme zachytili vítr vanoucí k našemu ostrovu – zřetelněji to říci nemohu – a ve dne v noci jsme k němu pluli plni radostných nadějí. Podle výpočtů to měl být zhruba poslední den naší zámořské plavby, v noci, nejpozději druhý den dopoledne jsme měli Ostrov pokladů zahlédnout. Mířili jsme k jihojihozápadu, z boku vála ostrá bríza, moře bylo klidné. Hispaniola se stejnoměrně kymácela, čelní stěžeň se občas ponořil, až vyšplíchla pěna. V podpalubí i v lanoví šlo všechno hladce, vládla povznesená nálada, protože se blížil konec první části našeho dobrodružství.
     Slunce zapadlo, měl jsem po práci, už jsem se ubíral na kutě, a tu jsem dostal chuť na jablko. Vyběhl jsem na palubu. Hlídky usilovně vyhlížely ostrov. Muž u kormidla pozoroval návětrnou plachtu a tiše si hvízdal; jinak se ozývalo jen šplíchání moře na přídi a na bocích.

     Vlezl jsem do bečky a zjistil, že je jablek poskrovnu; v šeru jsem tam usedl, od šplouchání a kolébání jsem zdříml nebo snad teprve usínal, a tu sebou někdo řachl vedle bečky. Opřel se o ni zády, až se zatřásla; už jsem chtěl vyskočit, a v tom ten člověk promluvil. Podle hlasu to byl Silver, jen jsem zaslechl pár slov, přešla mě chuť ukázat se mu, z bázně i zvědavosti jsem zůstal ležet a všecek rozechvěn napínal uši; z těch pár slov jsem totiž vyrozuměl, že za život všech poctivých lidí na lodi odpovídám já sám.

	Znovu osvědčily dobré vlastnosti naší Hispanioly. Celé osazenstvo bylo zřejmě spokojeno a není divu, vždyť podle mého názoru se od dob archy Noemovy žádné posádce nevedlo tak dobře jako naší. Při každé příležitosti dostávali dvojitou porci grogu a o slavnostních dnech, když se například zeman dozvěděl, že má některý námořník narozeniny, konala se malá hostina. Na palubě stála bečka s jablky a každý si mohl brát podle libosti.
     „Z tohohle nevzejde nic dobrého,“ řekl kapitán doktorovi. „Zkazíte-li takhle mužstvo, naděláte z nich hotové ďábly, věřte tomu.“
     Ale z bečky s jablky nám přece jen vzešlo něco dobrého, jak hned uslyšíte. Nebýt jí, byli bychom možná nic netušíce padli za oběť zradě.
     Stalo se to takto:
     Propluli jsme napříč pasáty, abychom dostali do plachet vítr, který nás měl zahnat k našemu ostrovu – přesněji se nesmím vyjádřit – a teď jsme se k němu hnali ve dne v noci. Bylo to – podle našich odhadů – posledního dne cesty. Snad během noci nebo nejdéle nazítří dopoledne jsme měli spatřit ostrov Pokladů. Směřovali jsme na jihozápad za mírného větru, vanoucího kolmo na loď, a klidného moře. Hispaniola plula klidně a jen občas se ponořila přídí do zpěněné vlny. Všechno šlo jako na drátku a mužstvo bylo v nejlepší náladě, protože jsme se blížili ke konci první části našeho dobrodružství.
     Bylo po západu slunce, když jsem dokončil svou práci. Cestou do kajuty mě napadlo, že bych si mohl vzít jablko. Běžel jsem na palubu. Všechny hlídky stály na přídi a pátraly po ostrově. Muž u kormidla pozoroval plachty a tiše si pohvizdoval. A kromě jeho hvízdání a šumění vln tříštících se o kýl a boky Hispanioly bylo na lodi naprosté ticho.
     Vlezl jsem do sudu a shledal, že nám zůstalo pramálo jablíček. Skrčil jsem se tam do tmy, a ukolébán šploucháním vln a houpáním lodi, užuž jsem usínal. Najednou mě probudil praskot prken, jak v mé blízkosti jakýsi námořník dosedl ztěžka na palubu. Bečka se zakymácela, když se o ni opřel zády, a já jsem už chtěl vyskočit, když ten člověk začal hovořit. Byl to Silverův hlas, a sotva pronesl pár slov, nebyl bych se už zanic ukázal. Krčil jsem se v bečce, naslouchal a chvěl se strachem i zvědavostí. Z těch několika slov jsem totiž vyrozuměl, že život nebo smrt všech poctivých mužů na palubě závisí jen a jen na mně.	
Kapitola 15.: Ostrovan

     Na úbočí strmého kopce se uvolnila suť a s řinkotem a poskakováním se mezi stromy sypala dolů. Maně jsem pohlédl tím směrem a uviděl, jak něco hbitě uskočilo za kmen borovice. Jestli je to medvěd, člověk nebo opičák, to jsem nerozeznal. Věděl jsem jen, že je snědý a střapatý. Tak jsem se toho strašidla lekl, že jsem zůstal stát.
     
     Jsem z obou stran zaskočen, napadlo mě; za mnou jsou vrazi, vpředu číhá nějaké záhadné stvoření. Nebezpečí, které znám, se mi zdálo lepší než to, které neznám. Proti lesnímu zjevení ani Silver nevypadal tak strašně. Otočil jsem se tedy na patě a stále se ohlížeje za sebe couval jsem zpátky k člunům.

     Znova se netvor vynořil a oklikou mi nadbíhal. Byl jsem samozřejmě utrmácen, ale být třeba svěží jako zrána, marně bych s takovým rychlým sokem závodil. Jako srnec se míhal od kmene ke kmeni, běžel po dvou nohách, ale téměř vodorovně nachýlený dopředu, tak jsem dosud žádného člověka běžet neviděl. Že je to člověk, o tom nebylo pochyby.
     Vzpomněl jsem si na vyprávění o kanibalech. Málem jsem křikl o pomoc. Že je to člověk, třeba divoký, mě přece jen trochu uklidnilo, a tím víc jsem zatrnul strachy před Silverem. Zůstal jsem stát a přemýšlel, jak se z toho dostat. Při tom rozvažování mi blesklo hlavou, že mám u sebe pistoli. Z vědomí, že nejsem bezbranný, znovu mi v srdci vzplála odvaha: otočil jsem se tedy a rázně vykročil naproti ostrovanovi.
     Schovával se za kmenem, ale podle všeho mě bystře sledoval. Jen jsem k němu namířil, hned se zas vynořil a udělal krok, že mi půjde naproti. Zaváhal, couvl, znovu poskočil, a nakonec, což mě nemálo udivilo a zmátlo, padl na kolena a úpěnlivě ke mně vztáhl ruce.
     Znovu jsem zůstal stát.
     „Kdopak jste?“ zeptal jsem se.
     „Ben Gunn,“ odpověděl drsně a chraplavě, jako když v rezavém zámku zaskřípá klíč. „Jsem nešťastný Ben Gunn, ano, ben Gunn; tři léta jsem s žádným křesťanem nemluvil.“
     Viděl jsem, že je běloch jako já a že má příjemné rysy. Pleť měl osmahlou od slunce, i rty měl speklé; od snědé tváře se mu nápadně odrážely modré oči. Byl samý hadr, takového otrhance jsem jakživ neviděl, ba ani si představit nedovedl. Měl na sobě cáry starých plachet a voskovaného plátna; fantasticky slátané odění mu 	Kapitola 15.: Muž na ostrově

     Po příkrém kamenitém úbočí se náhle skutálel štěrk a s hlukem zapadl dolů mezi stromy. Instinktivně jsem se podíval tím směrem a zahlédl jsem postavu, která se však střelhbitě schovala za kmen borovice. Nepoznal jsem, je-li to medvěd, člověk, nebo snad opice. Zahlédl jsem jen, že je tmavá a huňatá. Ale hrůza z tohoto zjevení mě na místě zmrazila. 
     Zdálo se mi, že mám teď ústup odříznut na obou stranách: za mnou ti vrahové, přede mnou jakási číhající nestvůra. Rázem jsem se rozhodl, že ze dvou zel vyberu menší a budu čelit raději nebezpečí, které znám, než nebezpečí, které neznám. Proti lesnímu netvoru mi už ani Silver nepřipadal tak strašlivý. Otočil jsem se na podpatku, a ohlížeje se v běhu přes rameno, zamířil jsem směrem ke člunům.
     Ta postava se opět objevila a začala mi velkým obloukem nadbíhat. Byl jsem ovšem unaven, ale ani kdybych byl býval svěží jako zrána, nebyl bych mohl v rychlosti soutěžit se svým protivníkem. Ten záhadný tvor skákal od kmene ke kmeni jako srnec. Utíkal sice po dvou jako člověk, přesto však člověku naprosto nepodoben. A přece to byl člověk, o tom už nebylo pochyb.
     Myslí mi probleskovaly všechny povídačky o lidožroutech. Užuž jsem chtěl volat o pomoc, ale skutečnost, že je to člověk, třeba i divoch, mě poněkud uklidnila, a znovu se ve mně vzmáhal strach ze Silvera. Zastavil jsem se tedy a uvažoval, co počít. Tu jsem si vzpomněl  na svou pistoli. Tato myšlenka mi dodala odvahy, i pustil jsem se odhodlaně k tomuto muži z ostrova a kráčel mu rázně vstříc.
     Skrýval se právě za stromem, ale zřejmě ze mne nespouštěl oči. Když jsem totiž vykročil směrem k němu, vyšel z lesa a pokročil mi vstříc. Pak zaváhal, ucouvl, popošel pak přece a konečně se k mému svrchovanému úžasu vrhl na kolena a prosebně ke mně vztáhl sepjaté ruce.
     Zastavil jsem se.
     „Kdo jste?“ zeptal jsem se.
     „Ben Gunn,“ odpověděl bázlivě a jeho hlas skřípal jako starý zámek. „Jsem ubohý Ben Gunn a už tři roky jsem nemluvil s živou duší.“

     Viděl jsem, že je právě tak běloch jako já a že má docela příjemné rysy. Jeho pleť vystavená slunci zhnědla, rty dokonce zčernaly a z této tváře hleděly děsivě jasné oči. Byl rozedranější než všichni žebráci dohromady, co jsem jich kdy viděl ve skutečnosti či ve svých představách. Měl na sobě pozůstatky starých lodních plachet a 	
udržovaly pohromadě všelijaké roztodivné sponky, mosazné knoflíky, proutky a smyčky z námořnických plunder. Kolem boků měl starý řemen s mosaznou přezkou, byl to jediný pořádný kus jeho obleku.

     „Tři léta!“ zvolal jsem. „To jste ztroskotal?“
     „Ba ne, kamaráde,“ řekl – „vysadili mě na břeh.“
     To slovo jsem už slyšel, znamená, jak jsem věděl, strašlivý trest, obvyklý u bukanýrů, že totiž vysadí provinilce někde na daleký a pustý ostrov a dají mu trochu prachu a kulek.

     „Před třemi lety mě vysadili na břeh,“ hovořil dále, „a od té doby se živím kozami, bobulemi a ústřicemi. Všude se člověk nějak protluče, říkám. A přece jen, kamaráde, z hloubi srdce toužím po křesťanském jídle. Nemáš náhodou u sebe kousek sýra? Že ne? Kolikrát se mi v noci zdá o sýru – hlavně opékaném – probudím se, a kde nic tu nic.“

     „Jestli se dostanu zpátky na loď,“ ujistil jsem ho, „dostanete sýra, co hrdlo ráčí.“
     Za řeči mi ohmatával kazajku, hladil mě po ruce, prohlížel mi boty a při každé pomlce se radoval jako dítě, že má před sebou tvora jako on. Ale nad tím, co jsem mu řekl, zbystřil zrak a lišácky zamžoural.
     „Jestli se dostaneš zpátky na loď, říkáš?“ opakoval po mně. „A kdopak ti brání?“
     „Vy ne, to vím,“ odvětil jsem.
     „To máš pravdu,“ zvolal. „A jak – jakpak ti, kamaráde, říkají?“
     „Jim.“
     „Jim, Jim,“ opakoval s očividnou radostí. „Já jsem, Jime, žil bohapustě, hanba by ti bylo poslouchat to. Když se tak na mě díváš, jestlipak bys věřil, že jsem měl zbožnou matku?“

     „Ani moc ne,“ odpověděl jsem.
     „Vidíš,“ řekl, „a jak zbožnou. Byl jsem ti způsobný, zbožný chlapec a katechismus jsem odříkával jako když bičem mrská. Takhle jsem to, Jime, dopracoval, a začalo to tím, že jsem hrál na posvátných hrobech s kamínky. Tak to začalo, a potom to šlo se mnou z kopce; co se do mě má zbožná matka namluvila, kolikrát mi to všechno prorokovala! Sama Prozřetelnost mě sem přivedla. Teprve tady na pustém ostrově se mi to rozleželo v hlavě, jsem zase zbožný, jak jsem býval. Rumu si ani nelíznu, nejvýš tak náprstek pro štěstí, až se k němu ovšem dostanu.  Zařekl jsem se, že budu	námořnických   šatů  a  tato   nesourodá   slátanina Držela pohromadě soustavou nejrozmanitějších spon, bronzových knoflíků, větviček a odřezků nadehtovaného provázku. Opásán byl starým řemenem s ozdobným mosazným kováním a to byla jediná slušná věc na celém jeho ústroji.
     „Tři roky!“ zvolal jsem. „Jste snad trosečník?“
     „Ach ne, kamaráde,“ odpověděl. „Já jsem vysazenec.“
     Neslyšel jsem toto slovo poprvé a věděl jsem už, že označuje strašlivý trest, mezi piráty ostatně dost obvyklý. Odsouzence, vybaveného jen troškou prachu a nábojů, vysadí na břeh nějakého opuštěného, odlehlého ostrova a tam ho ponechají jeho osudu.
      „Vysadili mě před třemi roky,“ pokračoval, „od té doby se živím jen kozím masem, bobulemi a ústřicemi. Já říkám, že správný muž se musí umět o sebe postarat, ať se octne kdekoliv. Ale kamaráde, dal bych nevímco za kus pořádného jídla. Nemáš u sebe náhodou kousek sýra? Nemáš? Panečku, kolik nocí se mi zdálo jen a jen o sýru – nejvíc o pečeném –, a ráno jsem se probudil a neměl zase nic.
     „Když se mi podaří dostat zpátky na loď,“ řekl jsem, „dostanete sýra, kolik sníte.“
     Ben Gunn mi neustále ohmatával kazajku, hladil mi ruce, prohlížel boty a projevoval dětinskou radost ze setkání s člověkem. Při mých posledních slovech však nastražil uši a zatvářil se chytrácky?
     „Jestli se dostaneš zpátky na loď, říkáš?“ opakoval. „A kdo by ti v tom mohl zabránit?“
     „Vy jistě ne, to vím,“ odvětil jsem.
     „To máš pravdu!“ zvolal. „Ale jak se vlastně jmenuješ, kamaráde?“ 
     „Jim,“ řekl jsem mu.
     „Jim, Jim,“ opakoval si spokojeně. „Poslyš, Jime! Mám za sebou tak neurvalý život, že bych se styděl ti o tom vyprávět. Uvěřil bys třeba, že jsem měl zbožnou maminku – když se na mne podíváš?“
     „Nu, myslím, že sotva,“ přiznal jsem se.
     „Tak vidíš,“ řekl, „a přece je to pravda – byla to žena opravdu zbožná a já jsem byl slušný, zbožný hoch a katechismus jsem ti odříkával, jako když bičem mrská. Jen se podívej, Jime, kam až to se mnou došlo! A všechno začalo tím, že jsem hrával hlava-orel na posvěcených náhrobních kamenech! Tak to začalo a pak už to šlo se mnou z kopce. Však mi to maminka prorokovala a varovala mě, ta zbožná žena! Až pak jsem se řízením osudu octl na tomhle pustém ostrově. Všechno jsem si tu promyslel a dal jsem se zase na zbožnost. K rumu si už ani nečichnu, jen ten 
	
Dělat dobrotu, a vím, jak na to. Jime,“ ohlédl se, ztlumil hlas a zašeptal – „já jsem ti bohatý.“

     Napadlo mě, že se chudák v té samotě pomátl na rozumu, a snad jsem to dal na sobě znát; opakoval totiž důrazně:
„Jářku, bohatý, bohatý! A něco ti, Jime, povím: ty budeš taky bohatý. Budeš ještě děkovat osudu, že jsi na mě narazil první.“

     A tu se starostlivě zachmuřil, sevřel mi pevněji ruku a pohrozil mi prstem:

     „Pověz mi, Jime, pravdu: není to snad Flintova loď?“ zeptal se mě.
     Dostal jsem šťastné vnuknutí. Vytušil jsem v něm spojence a rovnou jsem mu odpověděl.

     „Flintova loď to není, Flint je nebožtík; ale když chcete, povím vám pravdu – je na ní pár Flintových námořníků, tím hůř pro nás.“
     „Snad ne taky nějaký chlap – s jednou – nohou?“ vyjekl.
     „Silver?“ zeptal jsem se.
     „Ano, Silver!“ řekl, „tak se jmenuje.“
     „Je to kuchař a zároveň štváč.“

     Pořád mi svíral zápěstí a po těchto slovech mi je div nevykloubil.
     „Jestli tě posílá Dlouhý John,“ řekl, „je po mně veta, to vím. Ale co myslíš že bude s tebou?“

     Místo odpovědi jsem mu bez rozmyšlení vyprávěl o naší plavbě a nynějším zoufalém postavení. Napjatě mě poslouchal, a když jsem domluvil, pohladil mě po hlavě.

     „Jsi hodný chlapec, Jime,“ řekl. „Jste v pasti, viď. Jen se spolehněte na Bena Gunna – Ben Gunn ví, jak na to. Jak sám říkáš, jste v pasti. Když vám pomůžu, co myslíš, zachová se zeman štědře?“
     Řekl jsem, že zeman je štědrost sama.     

     „Víš,“ bránil se Ben Gunn, „ne aby ze mě udělal vrátného, navlékl mě do livreje a podobně, o to mu, Jime, nestojím. Takhle to myslím, dal by si říct a věnoval mi z toho, co mi stejně patří, nějakých tisíc liber?“

     „To jistě,“ řekl jsem. „Každý námořník měl dostat svůj díl.“
     „A svezl by mě domů?“ zatvářil se lišácky.

	náprsteček  na  zdraví  do  sebe  obrátím,  až  se  k        němu dostanu. Chci se polepšit a vím taky, jak na to. A Jime –,“ rozhlédl se na všecky strany a ztlumil hlas do šepotu, „já jsem bohatý!“
     Napadlo mě, že se ten chudák ve své samotě určitě pomátl, a toto přesvědčení se mi zřejmě zračilo ve tváři, protože Ben důrazně opakoval:
     „Jsem bohatý, bohatý, povídám! A ještě tohle ti řeknu: udělám z tebe boháče, Jime! Ach Jime, budeš ještě žehnat své šťastné hvězdě, že jsi byl první, kdo mě našel!“
     Náhle se jeho tvář zasmušila, sevřel mi pevně ruku a výhružně mi zamával ukazovákem před nosem.
     „A teď, Jime, s pravdou ven: není to Flintova loď?“
     Hlavou mi bleskl šťastný nápad. Zadoufal jsem, že jsem našel spojence, a ihned jsem mu odpověděl:
     „Není to Flintova loď a Flint už je mrtev. Ale povím vám celou pravdu: máme na palubě bohužel několik Flintových mužů.“
     „Není mezi nimi jednonohý námořník?“ vyjekl.
     „Silver?“ zeptal jsem se.
     „Ano, Silver,“ odpověděl, „tak se jmenuje.“
     „Je u nás kuchařem, a k tomu vůdcem celé bandy.“
     Držel mě stále ještě za ruku a při těchto slovech mi zuřivě zakroutil zápěstím.
     „Jestli tě poslal Dlouhý Honza,“ řekl, „je se mnou konec, to vím. Ale jak to asi dopadne s tebou, co myslíš?“
     V okamžiku jsem se rozhodl a místo odpovědi mu vyprávěl celou historií naší plavby a pověděl jsem mu i o zoufalém postavení, v němž jsme se octli. Vyslechl mě s opravdovým zájmem, a když jsem domluvil, pohladil mě po hlavě.
     „Jsi hodný hoch, Jime,“ řekl. „Tak vy jste teď v bryndě, že? Jen se spolehněte na Bena Gunna, Ben Gunn vás z ní vytáhne. Myslíš, že by se váš zeman ukázal, kdybych ho dostal z bryndy, v níž přece – jak říkáš – je?“
     Řekl jsem mu, že zeman je nejštědřejší člověk na světě.
     „To je možné,“ opáčil Ben Gunn, „ale já, rozumíš, nechci, aby mě navlékl do livreje a postavil k bráně nebo tak. To by nebylo podle mého gusta. Já bych chtěl vědět, jestli by byl ochoten dát mi tak tisíc liber z těch peněz, které jsou už vlastně moje?“
     „Ale zajisté! Každý námořník měl dostat svůj podíl.“
     „A vzal by mě s sebou domů?“ zeptal se Ben s chytráckým pohledem.
     	
     „Zeman je přec slušný pán,“ horlil jsem. „Až se ostatně zbavíme těch druhých, budeme vás na lodi potřebovat, abychom se dostali šťastně domů.“
     „To budete,“ řekl. Zřejmě se mu ulevilo.
     „Něco ti povím,“ hovořil dále. „Jen tohle, a nic víc. Byl jsem na Flintově lodi, když zahrabával poklad, on a ještě šest jiných – šest statných matrózů. Pobyli na ostrově skoro týden, my jsme zatím na milém Mroži křižovali poblíž. Jednoho krásného dne se ozval signál a na lodičce k nám připlul Flint úplně sám, hlavu ovinutou modrým šátkem. Zrovna vycházelo slunce, vypadal tam pod přídí bledý jako smrtka. Jen považ, on přijel, a těch šest bylo pod drnem. Jak to dokázal, to nikdo z nás neuhodl. Nejspíš samá rvačka, řež, vražda – on jediný proti šesti. Kormidelníkem byl Billy Bones, podnálodním Dlouhý John; zeptali se ho, kde je poklad, a on jim odsekl: ‚Jestli chcete, jděte na ostrov a zůstaňte si tam; loď, u všech hromů, odpluje za další kořistí!‘ Tak to řekl.

     Před třemi lety jsem plul na jiné lodi, a tu jsme zahlédli tenhle ostrov. ‚Hoši,‘ řekl jsem, ‚je tady Flintův poklad, vystupme na břeh a najděme si ho.‘ Kapitánovi to nešlo pod nos, ale moji kamarádi jinak nedali a vystoupili. Dvanáct dní ho hledali a každý den mi víc spílali, až jednoho krásného jitra se všichni sebrali a odešli na loď. ‚A ty, Benjamine Gunne,‘ řekli mi, ‚tady máš pušku, lopatu a krumpáč. Zůstaň si tady a hledej Flintův poklad sám.‘

     Jsem tady, Jime, tři léta, a za tu dobu jsem jedinkrát nevzal křesťanskou stravu do úst. Podívej se na mě, jen se na mě podívej. Vypadám na matróza? Říkáš, že ne. Taky že nevypadám, jářku.“

     Zamžoural a silně mě štípl.

     „Opakuj to, Jime svému zemanovi,“ hovořil dále. „Taky že nevypadá – tak to doslova řekl. Ať je den nebo noc, ať je jasno nebo prší, tři léta je z něho ostrovan, někdy (pověz) si vzpomene na modlitbu, někdy zas (pověz) na svou stařičkou matku, jestli je ještě naživu; ale většinou (pověz) – většinou se Gunn zabývá něčím jiným. A takhle ho štípni jako já.“

     Znovu mě nadmíru důvěrně štípl.
     „A potom ještě tohle,“ hovořil dále, „Gunn (pověz mu) je správný chlap, dá o moc víc – o moc víc, pamatuj si – na člověka dobrého rodu 	     „Pan zeman je velmi slušný pán!“ zvolal jsem. „A když se zbavíme vzbouřenců, přijde nám každý pomocník vhod.“
     „Hm,“ řekl, „to je pravda.“ A bylo vidět, že se mu velice ulevilo.
     „A teď ti něco povím,“ pokračoval, „ale ani o slovo víc. Byl jsem na Flintově lodi, když připlul k tomuto ostrovu, aby tu zakopal svůj poklad. Pomáhalo mu šest silných námořníků. Celý týden zůstali na ostrově a my jsme se zatím se starým Mrožem courali kolem. Jednoho krásného dne se ozval signál a v malém člunku k nám přijíždí Flint, sám, s hlavou ovázanou modrou šerpou. Slunce právě vycházelo a Flint vypadal bledý jako smrt. Ale vrátil se a těch šest zůstalo na ostrově – šest stop pod zemí. Jak to dokázal, to nikdo z nás na lodi neuhodl. Prali se asi, vraždili, číhali na sebe – on sám proti šesti. Billy Bones byl tehdy kormidelníkem a Dlouhý Honza lodním mistrem. Ptali se ho, kde je poklad. ‚Jděte na ostrov, chce-li se vám,‘ řekl jim, ‚ale loď se, u všech ďasů, vydá za novou kořistí!‘ Víc jim nepověděl.
     Před třemi roky jsem připlul na jiné lodi zase k tomuto ostrovu. ‚Kamarádi,‘ povídám, ‚tady zakopal Flint svůj poklad. Přistaňme a podívejme se po něm.‘ Kapitánovi se to nelíbilo, ale kamarádi se mnou souhlasili a přirazili jsme ke břehu. Dvanáct dní jsme hledali a den ze dne se na mne kamarádi víc mračili, až konečně jednoho krásného rána se všichni sebrali a šli na loď. ‚A ty, Bene Gunne,‘ povídají, ,tady máš mušketu, rýč a sekyru. Můžeš tady zůstat a shrábnout všechny Flintovy peníze sám!‘ To mi řekli.
     Tak vidíš, Jime, už tři léta vězím na tomhle zatraceném ostrově, a po celou tu dobu jsem neměl v ústech ani jedno pořádné sousto. A teď se na mne, chlapče, podívej! Dobře se podívej! Vypadám jako obyčejný námořník? Ne, říkáš. Však já jím taky nebyl, to ti říkám zase já.“
     A po těch slovech na mě zamrkal a řádně mě štípl.
     „Vyřiď to vašemu zemanovi, Jime,“ pokračoval, „a řekni mu: však on taky nebyl obyčejný námořník. Tři roky žil na ostrově, ve dne v noci, v zimě v létě. Někdy ho možná napadlo, že by se měl pomodlit – to mu řekni, a někdy si možná zase vzpomněl na svou starou matku, jestli je ještě naživu – to mu taky řekni. Ale většinou se tenhle Ben Gunn – na to nezapomeň! – zabýval docela jinou věcí. A štípni ho tak jako já tebe!“
     A zase mě přátelsky štípl.
     „A potom,“ pokračoval, „mu ještě řekneš tohle: ‚Gunn je správný chlapík a věří stokrát víc,‘ - pamatuj si, stokrát víc – ‚urozenému rytíři než těm 	
než na ty dobrodruhy, k nimž sám kdysi patřil.“

     „Nerozumím vám ani slovo,“ řekl jsem. „Stejně na tom nezáleží; jak se mám dostat na loď?“
     „V tom je háček, bodejť,“ řekl. „Mám loďku, vlastníma rukama jsem si ji vyrobil. Tamhle pod Bílou skálou ji schovávám. V nejhorším případě to s ní můžeme po setmění zkusit. Ha!“ vyjekl, „co to?“
     Do západu sice zbývaly ještě skoro dvě hodiny, ale vtom zahřmělo dělo, až se všechny ozvěny na ostrově ozvaly a rozštěkaly.
     „Dali se do boje!“ vykřikl jsem. „Pojďte za mnou.“
     Zapomněl jsem nadobro na strach a rozběhl se ke kotvišti; ostrovan oděný do kozlích koží klusal lehce a křepce po mém boku.
     „Vlevo, vlevo,“ pobízel mě, „drž se, kamaráde Jime, vlevo! Pod stromy! Tamhle jsem zabil první kozu. Teď už sem žádná nechodí, rozběhly se po kopcích, mají z Benjamina Gunna strach. Tamhle je krchov –„ to myslel hřbitov. „Vidíš ty rovy? Občas sem zajdu a pomodlím se, když se mi zdá, že by mohla být neděle. Kostel to zrovna není, ale slavnostní je to dost; Ben Gunn je na tom vůbec špatně – sám říkáš, nemá kaplana, bibli ani vlajku.“

     Běžel jsem a on stále tlachal, na odpověď nečekal a také ji nedostal.

     Až za dlouhou chvíli po výstřelu z děla se ozvala salva z pušek.
     Znovu se rozhostilo ticho, a tu jsem ani ne čtvrt míle před sebou viděl, jak nad lesem vlaje britská vlajka.	rytířům Štěstěny, protože na vlastní kůži poznal, co jsou zač.‘“
     „Nerozumím z celé vaší řeči ani slovo,“ řekl jsem, „ale na tom teď vlastně nesejde. Hlavní je, jak se dostanu na loď.“
     „Pravda,“ řekl, „to bude potíž. Ale což. Mám člun, který jsem si vyrobil holýma rukama. Schoval jsem si ho tamhle pod Bílou skálu. Přinejhorším bychom to na něm mohli zkusit, až se setmí. Hej! Co to je?“
     V tom okamžiku se totiž celý ostrov rozezněl hromovou ranou z děla, ač do západu slunce bylo jistě ještě dvě hodiny.
     „Boj začal!“ zvolal jsem. „Pojďte se mnou!“
     Rázem jsem zapomněl na svůj strach a běžel, co mi nohy stačily, směrem ke kotvišti. Po mém boku hbitě a lehounce klusal vysazenec.

     „Vlevo, vlevo,“ radil mi, „drž se víc vlevo, kamaráde Jime! A teď pod stromy! Tady jsem zabil svou první kozu. Teď už se sem dolů neodvažují, stáhly se do hor, protože mají strach z Benjamína Gunna. A tadyhle je pohrabiště,“ – chtěl asi říci pohřebiště. „Vidíš ty kopečky? Chodím se sem modlit, když si myslím, že by mohla být neděle. Není to sice jako v kostele, ale přece jen se mi to tu zdá jaksi slavnostnější. A potom, kamaráde, Ben Gunn tu třel bídu, neměl kněze, bibli, ba ani vlajku!“
     Tak neúnavně tlachal, zatímco já jsem utíkal a neodpovídal mu a on, jak se zdálo, na odpověď ani nečekal.
     Od výstřelu z děla uběhla hezká chvíle, když se ozvala salva z pušek. 
     Pak zase chvíli ticho – a vtom jsem necelé čtvrt míle před sebou spatřil britskou vlajku třepetající se nad korunami stromů.	
Kapitola 20.: Silverovo poselství

     A skutečně, dva chlapi stáli před palisádou, jeden mával bílým šátkem, druhý byl to sám Silver, stál klidně vedle něho. 
     Bylo časně zrána, tak chladné ráno jsem snad nezažil, mrazilo až do morku kostí. Nad námi byla jasná obloha bez jediného mráčku a vrcholky stromů růžověly od slunce. Silver a jeho pobočník však stáli ještě v šeru a po kolena se brodili v úzkém bílém oparu, který se v noci přivalil z bažiny až k nám. Ostrov byl zřejmě vlhký, zimničný, nezdravý.

     „Mužstvo zůstane uvnitř,“ povelel kapitán. „O co, že je to nějaká léčka.“
     Zahalekal na bukanýra.
     „Kdo tam? Stát, nebo střelím.“
     „Bílá vlajka,“ křikl Silver.
     Kapitán stál pod přístřeškem a dobře se kryl, aby ho nezasáhl nějaký zákeřný výstřel. Otočil se po nás a řekl: -
     „Doktorova stráž nastoupit ke špehýrkám. Pane doktore Livesey, na severní stranu prosím; Jime, na východní; Grayi, na západní. Druhá stráž, všichni muži ať nabíjejí pušky. Zčerstva, hoši, a pozor!“
     Potom se zas obrátil ke vzbouřencům.
     „Nač ta bílá vlajka?“ křikl.
     Tentokrát odpověděl druhý.
     „Kapitán Silver jde prosím na palubu vyjednávat,“ houkl.
     „Kapitán Silver? Toho neznám. Kdo to je?“ křikl kapitán. Zaslechli jsme, jak sám pro sebe dodal: „Cože, kapitán?“ Namoutě, ten nějak povýšil!“
     Ozval se Dlouhý John.
     „Já, prosím. Vy jste, prosím zběhl,“ – slovo „zběhl“ zdůraznil, „a tak mě chudáci hoši zvolili za kapitána. Když se dohodnem, bez zbytečných cavyků se podrobíme. Stačí mi, pane kapitáne Smollette, vaše slovo, že smím živ a zdráv z palisády odejít, a než zmizím z dostřelu, že po mně celou minutu nevypálíte.“

     „S vámi, chlape, nemám vůbec chuť mluvit,“ řekl kapitán Smollett. „Jestli vy chcete mluvit se mnou, tak pojďte, víc vám nepovím. Bude-li v tom nějaká zrada, pak jenom vaše, a Pánbůh vás opatruj!“
     „To stačí, pane kapitáne,“ houkl bodře Dlouhý John. „Vaše slovo mi stačí. Co je čestný chlap, to vím, bodejť.“
     Bylo vidět, jak ten druhý, co nese bílou vlajku,
	Kapitola 20.: Silverovo poselství

     Vskutku, před ohradou stáli dva muži a jeden z nich mával bílým šátkem. Druhý, nikdo jiný než sám Silver, stál klidně vedle něho.
     Bylo ještě časně zrána a myslím, že sychravější jitro jsem jakživ nezažil. Zima mi pronikala až do morku kostí. Obloha byla jasná, bez mráčku, a vrcholky stromů zrůžověly vycházejícím sluncem. Ale místo, kde stál Silver se svým pobočníkem, bylo ještě ponořeno do stínu a oba se po kolena brodili v bílé mlze, která přes noc vystoupila z močálu. Chlad a mlha dávaly ostrovu špatné vysvědčení. Bylo zřejmé, že je to vlhké, nezdravé místo, semeniště zimnice.
     „Zůstaňte uvnitř,“ kázal nám kapitán. „Sázím deset proti jedné, že je to léčka!“
     Potom zavolal na piráty:
     „Kdo tam? Stát, nebo střelím!“
     „Vyjednávači!“ ozval se Silver.
     Kapitán stál ve výstupku u dveří a dával si dobrý pozor, aby se snad nestal terčem nějaké zákeřné kulky. Obrátil se k nám a řekl:
     „Doktorova hlídka na svá místa, doktor Livesey na severní stranu, Jim na východní a Gray na západní. Druhá hlídka ať nabíjí pušky. Rychle, hoši, a opatrně!“
     Pak se obrátil znovu k pirátům.
     „A o čempak chcete vyjednávat?“ zavolal na ně.
     Tentokrát odpověděl druhý pirát:
     „Kapitán Silver chce s vámi sjednat podmínky, pane!“
     „Kapitán Silver? Toho neznám! Kdo je to?“ zavolal kapitán. A my jsme slyšeli, jak sám pro sebe dodal: „Kapitán, hleďme! To je, panečku rychlý postup!“
     Potom se ozval sám Dlouhý Honza:
     „To jsem já, pane! Ti chudáci hoši si mě zvolili za kapitána, když vy, pane, jste dezertoval -,“ a položil zvláštní důraz na slovo „dezertoval“. „Když se dohodneme na podmínkách, jsme ochotni se podrobit – a basta! Žádám jen, abyste mě živého a zdravého nechali odejít z tohoto srubu a počkali jednu minutu, než vypálíte první ránu.“
     „Nemám nejmenší chuť s vámi hovořit, milý pane,“ odpověděl kapitán. „Chcete-li vy mluvit se mnou, můžete přijít. Hotovo! Má-li kdo jaký zrádný úmysl, jste to jistě jen vy – ale pak bůh s vámi!“
     „To stačí, kapitáne,“ zavolal Silver vesele. „Vaše slovo nám stačí. Já vím, co je to čestný muž, na to můžete vzít jed!“
     Viděli jsme, jak se ten chlap s bílou vlajkou 	
Silvera zdržuje. Po kapitánově naduté odpovědi to nebylo nic divného. Silver se jen zachechtal a plácl ho po zádech, že má jako proti strachu uděláno. Pokročil k palisádě, přehodil přes ni berlu, jednou nohou se vysadil, rázně a obratně přelezl a šťastně dopadl na druhou stranu. 
     Byl jsem tím, přiznám se, tak zaujat, že mé hlídkování nestálo za nic; zběhl jsem od východní střílny a zezadu se přikradl ke kapitánovi; lokty na kolenou, hlavu v dlaních, sám a sám seděl na prahu a upřeně pozoroval vodu, crčící ze starého kotle do písku. Přitom si hvízdal: „Jen pojďte, mládenci a panny.“
     Na chlumek to šlo Silverovi náramně těžko. Svah byl strmý, samý pařez a sypký písek, berla mu byla málo platná; jako když plachetnici sráží vítr. Ale s chlapskou zarytostí se nedal odradit, až stanul před kapitánem a vybraně ho pozdravil. Svátečně se na to vystrojil, měl na sobě plandavý šosatý kabát po kolena, posázený mosaznými knoflíky, a na hlavě premovaný klobouk, pošoupnutý do týla.

     „Tak už jste tady, chlape,“ řekl kapitán a zdvihl hlavu. „Snad abyste se posadil.“
     „A dovnitř mě, pane kapitáne, nepustíte?“ zareptal Dlouhý John. „Zrána je, prosím, zima, kdopak by sedal venku na písku.“
     „Kdybyste se byl, Silvere, rozhodl zůstat poctivý, mohl jste hezky sedět v kuchyni. Sám za to můžete. Buďto jste můj lodní kuchař – pak s vámi budu jednat slušně – nebo jste kapitán Silver, sprostý vzbouřenec a pirát, a táhněte k čertu!“
     
     „Tak dobrá, pane kapitáne,“ řekl lodní kuchař a po vybídnutí usedl na písek, „ale při vstávání mi pak musíte podat ruku. Máte to tady útulné. Vida, Jim! Dobré jitro, Jime. Služebník, pane doktore. Žijete si tady pohromadě jako šťastná rodinka.“

     „Jestli mi chcete, chlape, něco říct, tak to řekněte rovnou,“ spustil kapitán.
     „Máte pravdu, pane kapitáne Smollette,“ odpověděl Silver. „Služba je služba, nic naplat. Poslyšte, ten kousek se vám včera v noci povedl. Byl to pěkný kousek, to se nedá popřít. Někdo tady z vás se umí ohánět sochorem jen což. A nedá se popřít, že to některým našim dodalo – možná všem; možná i mně; možná že kvůli tomu jdu vyjednávat. Ale dejte na má slova, pane kapitáne, podruhé vám to nevyjde, hrome, to ne! Musíme postavit hlídky a drobet ubrat rumu. Snad si myslíte, že jsme byli všichni pod obraz. Řeknu	pokouší Silvera zadržet. A nebylo také divu po kapitánově zpupné odpovědi. Ale Silver se mu vysmál a plácl ho po rameni, jako by mu jeho starost připadala nesmyslná. Potom přikročil k ohradě, přehodil přes ni berlu, vytáhl na ni svou jedinou nohu, s velkou silou a obratností přelezl plot a dostal se bezpečně na druhou stranu.
     Přiznám se, že jsem tím byl příliš zaujat a jako hlídka jsem nebyl nic platný. Nakonec jsem docela opustil svou východní střílnu a přišoural se za kapitána, který si sedl na práh, podepřel hlavu dlaněmi a oči upřel na pramének vody vytékající ze starého kotle do písku. Pohvizdoval si písničku „Pojďte, chlapci a děvčata!“
     Silverovi dalo hodně práce, než se vyšplhal na svah. Návrší bylo příkré, plné pařezů a měkkého písku, takže se Silverovi a jeho berle vedlo jako lodi v bezvětří. Ale přestál to statečně a mlčky jako muž a konečně přece dorazil ke kapitánovi a zdvořile ho pozdravil. Měl na sobě své nejlepší šaty. Široký modrý plášť pošitý mosaznými knoflíky mu visel až ke kolenům a v týle měl naražen krásně oprýmkovaný klobouk.
     „Tak už jste tady,“ řekl kapitán a zvedl hlavu. „Nu, posaďte se.“
     „Nepozvete mě dovnitř, kapitáne?“ zeptal se Dlouhý Honza. „Dnes ráno je tak chladno, že se mi zrovna nechce sedět na písku.“
     „Podívejte se, Silvere,“ odpověděl kapitán, „kdybyste ráčil být poctivý člověk, mohl jste teď hezky sedět v teple ve své kuchyni. Máte, co jste chtěl. Buď jste můj lodní kuchař – a pak se s vámi bude zacházet slušně –, nebo kapitán Silver, sprostý vzbouřenec a pirát – a potom můžete jít k čertu.“
     „Nu, vždyť už mlčím, kapitáne,“ řekl náš bývalý kuchař, sedaje si na zem, „ale budete mi muset podat ruku, abych mohl zase vstát. Máte to tu hezké, jen co je pravda! A hleďme, Jim. Dobré jitro, milý Jime! Služebník, pane doktore! Vida, vida, jste tu všichni pohromadě, jako šťastná rodinka, jak se říká!“
     „Máte-li nám co říci, člověče, ven s tím!“ řekl kapitán.
     „Máte úplnou pravdu, kapitáne Smollette,“ odpověděl Silver. „Povinnost je povinnost, to je jisté. Tak tedy poslyšte! Včera jste nám zahráli hezký kousek, jen co je pravda. Někdo z vás zřejmě umí zacházet s kyjem! Nezapírám, že někteří z našich lidí dostali strach – možná že všichni. Snad i já jsem se polekal. Možná že právě proto jsem zde a nabízím vám dohodu. Ale věřte mi, kapitáne, že podruhé se vám to – u všech ďasů – nepovede! Rozestavíme stráže a popřejeme si trošku méně rumu. Myslíte si snad, že jsme byli 	
vám, já jsem byl střízlivý, ale utahaný jak pes; procitnout jen o vteřinku dřív, tak jsem vás drapl. Když jsem k němu došel, nebylo ještě po něm.“ 
     „No a?“ řekl kapitán Smollett, jako by se nechumelilo.
     Co mu Silver vyprávěl, bylo mu záhadné, ale na hlase nedal nic znát. Zato já jsem něco tušil. Vytanula mi Gunnova poslední slova. Nejspíš si zašel mezi bukanýry, jak tam zpití leželi kolem ohně, a s radostí jsem si spočítal, že máme proti sobě pouhých čtrnáct nepřátel.
     „Takhle to je,“ řekl Silver. „My ten poklad chceme a taky ho dostaneme – tak zní naše podmínka. Vy si zas chcete, jak počítám, zachránit život; tak zní vaše podmínka. Máte mapu, co?“
     „Možná,“ odvětil kapitán.
     „Já vím, že máte, „ vyhrkl dlouhý John. „Jaképak cavyky, nic vám to není platné, dejte si říct. My tu mapu chceme, povídám. Proti vám jsem nic neměl.“

     „S tím mi, chlape, přestaňte,“ okřikl ho kapitán. „Však my víme, oč vám šlo, a nic si z toho neděláme; stejně to nedokážete.“

     Kapitán si ho klidně měřil a cpal si dýmku.

     „Jestli snad Abe Gray něco –„ vyhrkl Silver.
     „Dost!“ křikl pan Smollett. „Gray mi nic neřekl a já jsem se ho na nic neptal; ostatně nejradši bych, kdyby on s vámi a s celým ostrovem vylítl do povětří. Tak se na to, chlape, dívám.“

     Silver po tom výbuch zchladl. Byl předtím podrážděný, ale teď se uklidnil.

     „Tak nějak to bude,“ řekl. „Nechtěl bych panstvu předpisovat, co mají pokládat za správné a co ne. Jak vidím, pane kapitáne, zapalujete si dýmku; udělám to taky s vaším dovolením.“
     Nacpal si dýmku a zapálil; notnou chvíli oba seděli a mlčky bafali; občas na sebe pohlédli, občas přimáčkli tabák, občas se nahnuli a vyplivli. Úplná komedie.

     „Takhle to je,“ ujal se znovu slova Silver, „takhle je to. Dejte nám mapu s udáním, kde je poklad, přestaňte chudáky matrózy střílet a nerozbíjejte jim ve spaní hlavu. Dáme vám potom na vybranou. Buďto po vyzvednutí pokladu nastupte na loď s námi, a já se vám čestným slovem zaručuji, že vás někde živé a zdravé vysadíme na břeh. Jestli vás to neláká – někteří 	všichni namol. A kdybych se byl probudil o minutku dříve, byl bych vás přistihl při činu. Nebyl ještě ani mrtev, když jsem k němu přišel!“
     „Nu a co víc?“ řekl kapitán chladnokrevně.
     Všechno, co Silver povídal, bylo mu naprostou hádankou, ale na hlase to nedal nijak znát. Mně začínalo pomalu svítat. Vzpomněl jsem si totiž na poslední slova Bena Gunna. Domýšlel jsem se, že navštívil opilé piráty, rozložené kolem ohně, a s radostí jsem počítal, že máme co dělat už jen se čtrnácti nepřáteli.
     „Tohle,“ odpověděl Silver. „My chceme ten poklad a dostaneme jej – to je naše podmínka. Vy zase si jistě chcete zachránit aspoň život – a to je vaše podmínka. Máte u sebe jistou mapu, jestli se nemýlím.“
     “Dost možná,“ odtušil kapitán.
     „Já vím, že ji máte, kapitáne Smollette,“ řekl Dlouhý Honza. „Nemusíte mi tak odsekávat, nic vám to nepomůže, věřte mi! Zkrátka a dobře: my chceme vaši mapu. Já osobně jsem proti vám nikdy nic neměl a nemám.“
     „Nevěste nám bulíky na nos,“ přerušil ho kapitán. „Víme nachlup, jaké jste s námi měli úmysly, a je nám to úplně jedno, protože jste v koncích.“
     A kapitán na něho klidně pohlédl a začal si nacpávat dýmku.
     „Jestli Abe Gray –,“ vybuchl Silver.
     „Mlčte!“ vykřikl kapitán Smollett. „Gray mi nic neprozradil a já jsem se ho taky na nic neptal. A abych vám řekl pravdu, byl bych nejraději, kdyby celý tenhle ostrov i s vámi a s Grayem vyletěl do povětří. Tak, teď aspoň víte, co si o tom myslím.“
     Zdálo se, že kapitánův výbuch Silvera poněkud zchladil. Jeho dřívější popudlivost byla rázem tatam. 
     „No dobrá,“ řekl. „Nebudu se s pány přít o to, co považují za vhodné a co ne. A protože vidím, kapitáne, že si míníte zakouřit, dovolím si vás napodobit.“
     Nacpal si dýmku a zapálil si. Oba seděli chvíli mlčky, pokuřovali, chvílemi se po očku pozorovali, chvílemi mačkali tabák v dýmkách nebo si odplivovali. Díval jsem se na ně a připadal jsem si jako v divadle.
     „Tak aby bylo jasno,“ ujal se řeči Silver. „Vy nám dáte mapu, abychom podle ní našli poklad, a přestanete střílet ubohé námořníky a roztloukat jim hlavy, když spí. My vám dáme za to na vybranou. Buď půjdete s námi na palubu, až nalodíme poklad, a já vám na svou čest slibuji, že vás někde v bezpečí vysadím na břeh. Když se vám to nelíbí – protože někteří z mých lidí jsou 	
moji námořníci jsou totiž hrubiáni a za to, že jste je tak sekýrovali, budou si s vámi chtít vyřídit účty –, tak tu zůstaňte, klidně si tu zůstaňte. O zásoby se s vámi spravedlivě rozdělíme; a zas se vám čestným slovem zaručuji, že jak potkám nějakou loď, hned ji za vámi pošlu, aby vás odtud odvezla. Poctivá řeč, to uznáte. Slušnější podmínky jste snad nečekali. Doufám –“ a tu stoupl hlasem – „že si všichni tady ve srubu má slova rozváží, protože co jsem řekl jednomu, platí pro všechny.“
     Kapitán Smollett vstal a vyklepal popel do levé dlaně:
     „To je všechno?“ zeptal se.
     „Mé poslední slovo, u všech hromů!“ zadušoval se John.
     „Jestli na to nepřistoupíte, pak bude za mě mluvit jenom koule z pušky.“
     „Dobrá,“ řekl kapitán. „A teď zas poslouchejte mě. Jestli sem přijdete neozbrojeni jeden po druhém, zaručuji vám, že vás vsadím do želez a odvezu k řádnému soudu do Anglie. Jestli ne, jako že se jmenuji Alexandr Smollett, vztyčil jsem panovníkovu vlajku a všechny vás pošlu k čertu. Poklad nenajdete. S lodí neodplujete – žádný z vás to neumí. Nás neporazíte – tadyhle Gray se vám pěti vyrval a utekl. Pane veliteli Silvere, s lodí se nehnete z místa, ležíte v závětří, však na to sám přijdete. Tady stojím, tady vám to říkám; jsou to poslední vlídná slova, která jste ode mě slyšel; až se s vámi shledám, přisámbůh, vpálím vám kulku do zad. Zmizte odtud, mládenče. Hybajte, prosím, pochodem vchod a do poklusu.“

     Na Silvera vám byla podívaná. Vzteky mu oči lezly z důlků. Vyklepal z dýmky oheň.

     „Podejte mi ruku, ať mohu vstát,“ křikl.
     „Ani mě nenapadne,“ odbyl ho kapitán.
     „Kdo mi podá ruku?“ zaječel.
     Nikdo z nás se nehnul. Chrlil ze sebe nejšpinavější nadávky, dolezl po písku až k přístřešku, chytil se ho a podepřel se berlou. Plivl do pramene.
     „Tohle si o vás myslím,“ křikl. „Za hodinu vám ten váš srub vysířím jako rumový soudek. Jen se smějte, u všech hromů, jen se smějte! Za hodinu se budete smát na onom světě. Šťastný ten, kdo si to odbude hned.“

     Se strašným zaklnutím odvrávoral, sjel po písku, po několika marných pokusech se s pomocí chlapa, co nesl bílou vlajku, dostal přes palisádu a rázem zmizel v lese.	hrubci a vy u nich máte staré vroubky, že jste je proháněl –, můžete zůstat, kde jste. Rozdělíme se s vámi o zásoby podle počtu hlav a já se vám zaručím, že pro vás pošlu první loď, kterou potkáme. Tohle je přece rozumná řeč, to musíte uznat. Nic lepšího nemůžete očekávat, to je vám snad jasné. Doufám,“ zvýšil hlas, „že všichni v tomhle srubu budou o mých slovech uvažovat, protože co tu povídám jednomu, platí pro všechny.“
     Kapitán Smollett se zvedl a vyklepal si popel z dýmky do levé ruky. „To je všechno?“ zeptal se.
     „To je mé poslední slovo, u sta hromů!“ odpověděl Silver. „Jestli můj návrh odmítáte, viděli jsme se naposled. Příště už budou hovořit jen kulky z našich mušket.“
     „Dobrá,“ řekl kapitán, „a teď zase poslyšte, co vám řeknu já. Přijdete-li sem jeden po druhém neozbrojeni, zavazuji se vám, že vás všechny dám do želez a zavezu do Anglie a postavím před řádný soud. Nepřijdete-li, víte, že se jmenuji Alexandr Smollett, vyvěsil jsem vlajku svého panovníka a pošlu vás všechny k čertu, kam taky patříte. Poklad nenajdete. S lodí neodplujete, protože mezi vámi není ani jeden, kdo by ji dovedl řídit. Nepřemůžete nás – tamhle Gray setřásl ze sebe pět vašich mužů. Vaše loď je zakotvena, vážený pane, na závětrné straně – nehnete se. Tady stojím já a říkám vám to. Tohle jsou poslední vlídná slova, která ode mne slyšíte, protože až se s vámi příště setkám, přisámbůh, proženu vám hlavu kulí. A teď hybaj, kamarádíčku! Pakujte se odtud, už ať vás tu nevidím!“
     Silverův obličej stál v té chvíli za podívanou. Oči mu vztekem div nevypadly z důlků. Vyklepal oheň z dýmky na zem.
     „Pomozte mi vstát!“ zvolal.
     „Ani mě nenapadne!“ odpověděl kapitán.
     „Kdo mi pomůže vstát?“ zařval Silver.
     Nikdo z nás se ani nehnul. Silver ze sebe chrlil nejhnusnější kletby a plazil se po písku až ke srubu, chytil se zdi a pomocí berly se zase vzpřímil. Potom nám plivl do pramene.
     „Tak,“ zvolal, „abyste věděli, co si o vás myslím. Než uplyne hodina, zapálím vám ten váš srub jako bečku od rumu. Jen se chechtejte, u všech ďasů, jen se chechtejte! Za hodinu se budete smát na onom světě! A ti, kteří zemřou, budou na tom ještě nejlíp!“
     S rouhavým klením se belhal pískem k ohradě a několikrát se marně pokusil ji přelézt, až mu konečně přišel na pomoc námořník s bílým šátkem. Za okamžik zmizeli oba mezi stromy.	
Kapitola 25.: Strhnu pirátskou vlajku

     Sotva jsem se na ležatém stěžni uchytil, zplihla zevnější kosatka, a jako když z děla vystřelí, nadmula se z druhé strany. Škuner se při tom zvratu zatřásl až po kýl; ostatní plachty zůstaly napjaty, ale kosatka vzápětí zas zplihla a schlíple visela dolů.
     Málem mě to vymrštilo na moře; bez meškání jsem po ležatém stěžni popolezl a překulil se na palubu.
     Octl jsem se na závětrné straně přídě, napjatá hlavní plachta mi zakrývala kus zadní paluby. Nikde živé duše. Prkna – od počátku vzpoury je nikdo nevydrhl – byla celá zašlapaná, jako živá poletovala sem tam v odtokových rourách prázdná láhev s uraženým hrdlem.

     Najednou se Hispaniola postavila proti větru. Za mými zády práskly kosatky, třísklo kormidlo; celá loď se nazvedla a zatetelila se, až se člověku žaludek obracel, přitom v kladkách zasténala a hlavní ráhno se přesmyklo na palubu, takže jsem zahlédl závětrnou stranu zadní paluby.
     Oba strážci tam opravdu byli; ten v červené čepici ležel strnula naznak, ruce rozpjaté jako ukřižovaný, a rozchlípenými rty cenil zuby; Israel Hands stál opřen o brlení, hlavu svěšenou na prsa, dlaně rozevřeny, při vší osmahlosti sinalý jak voskovice.
     Škuner rejdil a poskakoval jako jankovitý kůň, plachty se střídavě nadouvaly z obou stran, ráhno sebou smýkalo sem a tam, až stěžeň sténal pod tím náporem. Chvílemi šplíchla pěna přes brlení, chvílemi rozrazil škuner přídí vzdutou vlnu, milý plachetník vyváděl mnohem hůř než má primitivní šišatá kocábka, teď už pohřbená na mořském dně.

     Matróz v červené čepici ujížděl při skocích škuneru sem a tam; ale přes všechno drncání – a to bylo příšerné – ležel pořád stejně a stejně se vyceněnými zuby šklebil. Také Hands se při těch skocích stále víc sesouval na palubu, nohy mu ujížděly, trupem se svážel ke kormidlu; nakonec mu bylo vidět jenom ucho a zježený pramének licousu.

     Na prknech kolem nich jsem zahlédl tmavé kaluže krve, řekl jsem si, že jeden druhého asi v tom opilém vzteku zabil.     
     Hleděl jsem na to s úžasem; loď zůstala stát a v tom klidném okamžiku se Hands pootočil, zasténal a křečovitě zas zaujal původní polohu, v níž jsem ho prve spatřil. Sténáním, 	Kapitola 25.: Strhnu pirátskou vlajku

     Sotva jsem se jakžtakž usadil na bidle, schlíplá kosatka ještě více zplihla a nabrala vítr na druhé straně, přičemž se ozvala rána jako z děla. Škuner se otřásl až po kýl, ale v příštím okamžiku kosatka zplihla a visela volně, kdežto ostatní ještě nabíraly vítr.
     Tento otřes mě div nesrazil do moře. Raději jsem už neztrácel čas , sešplhal po bidle a skulil se střemhlav na palubu.
     Byl jsem na závětrné straně přídě a hlavní plachta, větrem ještě napjatá, mi zakrývala část zádi. Nikde nebylo ani živé duše. Podlaha, kterou si vzbouřenci jistě ani jednou nevydrhli, byla plná šlápot. Mezi odtokovými žlábky se jako nějaká živá bytost převalovala prázdná láhev s uraženým hrdlem.
     Náhle se Hispaniola dostala rovnou do větru. Kosatka zapraskala, kormidlo se začalo zmítat, celá loď se zakymácela a otřásla, pak se ráhno hlavní plachty prohnulo, lana v kladkách zasténala a přede mnou se otevřel výhled na záď.
     A tam, div divoucí, byli oba strážcové. Chlapík s červenou čepicí ležel na zádech, ztuhlý jako poleno, ruce rozpřaženy do kříže a mezi pootevřenými rty mu probleskovaly zuby. Izrael Hands seděl opřen o zábradlí, hlavu měl skloněnou až na prsa, ruce mu bezvládně ležely na palubě. Jeho osmahlý obličej byl bledý jako vosk.
     Loď chvíli střečkovala a vyhazovala jako jankovitý kůň, plachty se nadouvaly hned na tu, hned na onu stranu a ráhno se zmítalo sem tam, až stěžeň hlasitě sténal. Každou chvíli přelítla přes zábradlí sprška kapek a lodní bok narazil na vlnu. Tato veliká, pevná loď vzdorovala vlnám mnohem tíž než neuměle vyrobený člunek se šikmými stěnami, který teď už jistě ležel někde na mořském dně.
     Při každém zhoupnutí lodi se chlap s červenou čepicí smýkal ze strany na stranu. Nejstrašnější na tom bylo, že se tím cloumáním nikterak neměnila jeho poloha ani strnulý pošklebek vyceněných zubů. Hands se rovněž neustále hroutil do sebe a pokládal se na palubu, nohy se mu rozjížděly, tělo se naklánělo směrem k zádi, až jsem nakonec neviděl z jeho tváře nic než ucho a konec opelichaných licousů.
     Zároveň jsem si taky všiml, že paluba kolem nich se černá kalužemi krve, a napadlo mě, že se oba opilci v záchvatu zuřivosti navzájem zabili.
     Zatímco se mi tyto úvahy honily hlavou, loď se poněkud uklidnila, Izrael Hands se pootočil a s tichým zasténáním se svalil zase do polohy, v níž jsem ho objevil. Zasténání, prozrazující 	
prozrazujícím bolest a mrákoty, i ochable rozevřenými ústy mě dojal. Ale hned mě lítost přešla, jak jsem si vzpomněl, co jsem zažil v bečce od jablek.
     Šel jsem po lodi až k hlavnímu stěžni.
     „Pane Handsi, hlásím nástup na loď,“ řekl jsem ironicky.
     Toporně zakoulel očima; byl tak zbědovaný, že se ani nepodivil. Vypravil z sebe jediné slovo: „Kořalku!“
     Viděl jsem, že nesmím ztrácet čas; uhnul jsem ráhnu, znovu se svažujícímu na palubu, proklouzl na záď a po schodech sběhl do kajuty.

     Byla tam nepředstavitelná spoušť. Všechny zásuvky vypáčili, jak se sháněli po mapě. Podlaha byla zanesena bahnem, jak na ní ti otrapové, zablácení z bažin kolem táborového ohně, sedali a rokovali. Na světle nabílených přepážkách se zlatou obrubou bylo znát otisky špinavých rukou. Podle komíhání lodi cinkaly o sebe v koutech tucty prázdných lahví. Jedna doktorova lékařská kniha ležela rozevřená na stole, listy z ní zpoloviny vyrvali asi na fidibusy. Nad tím vším kalně doblikávala okrově hnědá začouzená lampa.

     Slezl jsem do sklepa; soudky odnesli, úžasnou spoustu lahví vypili a pohodili. Co vzpoura začala, jistě ani jeden z nich nezůstal střízlivý.

     Pro Handse jsem vyslídil láhev, v níž zbyla na dně kořalka; pro sebe jsem pak poshledával suchary, zavařeninu, pořádný hrozen rozinek a sýr. Odnesl jsem to na palubu, své zásoby jsem si uložil nahoru za kormidlo, aby na ně kormidelník nedosáhl, potom jsem přistoupil ke štoudvi s vodou, důkladně se z ní napil a teprve potom jsem podal Handsovi kořalku.
     Než odtrhl láhev od úst, vyzunkl snad čtvrt pinty.
     „Hrome!“ ulevil si, „to bylo ono.“
     Usedl jsem do koutku a dal se do jídla.
     
     „Těžce raněn?“ zeptal jsem se ho.
     Jenom zabručel anebo spíše bych řekl zavrčel.
     „Být tady doktor,“ řekl, „vylízal bych se z toho jako nic; mám samou smůlu, to víš, moc mě to mrzí. Ten trulant,“ ukázal na chlapa v červené čepici, „to má odbyto. Stejně to nebyl žádný matróz. A kde ty se tady bereš?“
     „Přišel jsem se, pane Handsi, ujmout lodi. Račte vzít na vědomí, že až na další jsem kapitánem já.“
     Nevraživě po mně koukl, ale nic neříkal. Krev
     „	bolest a smrtelnou slabost, i ochable visící dolní čelist mě dojímaly. Ale když jsem si vzpomněl na hovor, který jsem vyslechl v bečce od jablek, lítost mě rázem přešla.
     Popošel jsem k hlavnímu stěžni.
     „Hlásím příchod na loď, pane Handsi,“ řekl jsem ironicky.
     Zakoulel po mně těžce očima, ale byl tak zesláblý, že ani nedal najevo překvapení. Zmohl se jen na tiché zasténání: „Kořalku!“
     Uvědomil jsem si, že nesmím ztrácet čas. Vyhnul jsem se ráhnu, které zase přehradilo palubu, proklouzl na záď a seběhl po schůdkách do kajuty.
     Tam bylo boží dopuštění. Vypáčili všechny zámky, jak pátrali po mapce. Na podlaze byla tlustá vrstva bláta, které lotři nanesli z močálů kolem tábora, když se přišli na loď napít nebo poradit. Stěny natřené bílou barvou a kolem dokola ozdobené zlatou obrubou byly zamazané od otisků špinavých rukou. V koutech se povalovaly tucty prázdných lahví, které řinčely do taktu s kolísáním lodi. Jedna z doktorových lékařských knih ležela na stole. Polovičku listů z ní vytrhali, jak si s nimi zapalovali dýmky. A na to všechno vrhala lampa svou čadivou záři, matnou a šedavou jako popel. 
     Šel jsem do sklepa. Všechny sudy byly tytam a neuvěřitelné množství lahví bylo vypito a rozházeno. Od počátku vzpoury nebyl snad ani jediný z těch lotrů ani chvilku střízlivý.
     Po dlouhém hledání jsem našel pro Handse láhev s trochou pálenky. Pro sebe jsem vyhrabal pár sucharů a trochu zavařeného ovoce, velký svazek hroznů a kousek sýra. Vrátil jsem se se svou kořistí na palubu, schoval ji za kormidlo, aby mi na ni Hands nepřišel, šel jsem ke kádi s vodou a zhluboka se napil. A potom, teprve potom jsem dal Handsovi pálenku.
     Dal si pořádných pár doušků, než odtrhl láhev od úst.
     „U sta hromů,“ řekl, „to jsem potřeboval!“
     Usadil jsem se zatím ve svém koutku a pustil se s chutí do jídla.
     „Jste vážně zraněn?“ zeptal jsem se ho.
     Hands cosi zabručel, či spíše zavrčel jako pes.
     „Kdyby tu byl ten doktor,“ řekl, „byl bych za pár dnů zase na nohou. Ale já nemám žádné štěstí, chlapče, odjakživa! S tímhle hňupem,“ ukázal na muže s čepicí, „je amen. Nebyl to žádný pořádný námořník! A odkud ses tu vlastně vzal?“
     „Přišel jsem převzít tuhle loď do svého vlastnictví,“ odpověděl jsem. „Považujte mě prosím nadále za svého kapitána, pane Handsi.“
     Div mě neprobodl očima, ale mlčel. Do tváří se	
se mu sice vrátila do obličeje, ale byl pořád přepadlý a házel sebou podle toho, jak loď rejdila.
     „Abych nezapomněl, pane Handsi,“ dodal jsem, „tuhle vlajku tady nestrpím. Když dovolíte, tak ji stáhnu. Než tu, raděj žádnou.“
     Znovu jsem uhnul ráhnu, přiběhl k praporové šňůře, prokletou černou vlajku stáhl a zahodil do moře.
     Zamával jsem čepicí a řekl: „Krále nám, Bože, chraň!“
     Hlavu svěšenou na prsa mě úkosem bystře pozoroval.
     „Tak si myslím,“ ozval se posléze, „tak si, pane kapitáne Hawkinsi, myslím, že bys rád na břeh. Měli bychom se domluvit.“
     „Ale ano, pane Handsi,“ řekl jsem, „beze všeho. Jen mluvte dál.“ A s chutí jsem se dal zase do jídla.
     „Ten chlap,“ malátně kývl hlavou po mrtvém, „jmenoval se O’Brien – smradlavý Ir – ten chlap spolu se mnou nasadil plachty, chtěli jsme s lodí doplout zpátky. Je po něm, nadobro po něm; kdo bude loď řídit teď, to nevím. Ty to, zdá se mi, bez mých pokynů nedokážeš. Poslyš, dáš mi najíst a napít a na obvázání přineseš nějaký starý hadr nebo šátek; já ti zas vysvětlím, jak ji máš řídit; to je myslím poctivé jednání.“
     „Něco vám povím,“ řekl jsem, „na kotviště Kapitána Kidda nepojedu. Zajedu do Severní zátoky a tam klidně přistanu.“
     „Proč ne?“ křikl. „copak jsem nějaký pitomý suchozemec? Chápu, bodejť. Vsadil jsem na jednu kartu, nevyšla mi. Vyhrál jsi ty. Do Severní zátoky, říkáš? Co se dá dělat. Hrome, třeba do Šibeničního doku ti loď dovedu.“
     Jeho návrh mi připadal dost rozumný. Hned jsme si plácli. S větrem v týle plula Hispaniola za tři minuty klidně podél pobřeží Ostrova pokladů, těšili jsme se, že před polednem obeplujeme severní mys, dávno pře přílivem doplujeme do Severní zátoky, tam s ní klidně naběhneme na břeh, počkáme na odliv a potom vystoupíme na souš.
     Kormidlovou páku jsem přivázal, zašel dolů podívat se do svého kufru a vyňal z něho matčin hebký hedvábný šátek. S mou pomocí si jím Hands obvázal stehno (měl v něm krvácející bodnou ránu), pojedl a upil kořalky a vůčihledně pookřál; rovně se posadil, mluvil hlasitěji a zřetelněji, byl zkrátka k nepoznání. 

     Bríza nám přála. Letěli jsme jako pták, pobřeží kolem nás jen fičelo a výhled se každou chvíli měnil. Minuli jsme pahorkatinu, přehnali se kolem písčité nížiny, řídce porostlé klečí, a objeli 	mu pomalu vracela barva, ale vypadal pořád ještě zuboženě a při kymácení lodi se stále bezmocně zmítal sem a tam.
     „Abych nezapomněl,“ pokračoval jsem, „tahle vlajka se mi nelíbí, a proto ji s vaším dovolením stáhnu. Lepší vlajka žádná než takováhle.“
     Obešel jsem ráhno, běžel k vlajkovému provazu, stáhl prokletou vlajku a hodil ji do moře.
     „Ať žije král!“ zvolal jsem a zamával čapkou. „Tohle je konec kapitána Silvera!“
     Hands mě lišácky pozoroval, ale dolní čelist mu pořád padala na prsa.
     „Počítám,“ začal konečně, „počítám, kapitáne Hawkinsi, že teď budete hledět, jak byste se dostal ke břehu. Což kdybychom si o tom pohovořili?“
     „Proč by ne, pane Handsi. Jen mluvte!“ na to já a chutě jsem pokračoval ve své hostině.
     „Ten chlap,“ začal a kývl chabě na mrtvého, „O’Brien se jmenoval a byl to mizerný Ir – tak ten chlap a já jsme napjali plachty a chtěli se vrátit na kotviště. O’Brien je mrtvý jako špalek a já bych rád věděl, kdo bude loď řídit? Ty jistě ne, když ti neporadím, jak na to. Tak se podívej: ty mi dáš jídlo, pití a kus hadru, abych si mohl zavázat ránu – a já ti zase poradím, jak řídit loď. To je docela slušný návrh, ne?“
     „Poslyšte,“ řekl jsem, „já naprosto nemám v úmyslu vrátit se ke kotvišti kapitána Kida. Chci veplout do Severní zátoky a tam hezky zakotvit.“
     „No to se rozumí,“ zvolal Hands. „Vždyť já taky nejsem na hlavu padlý! Vím co a jak! Zkusil jsem své štěstí a prohrál – teď jsi na řadě zase ty. Severní zátoka? Proč ne, to už je jen a jen tvoje věc. Pomohl bych ti ji řídit třeba až pod šibenici, u sta hromů!“
     Zdálo se mi, že je to celkem rozumná řeč, a tak jsme hned na místě uzavřeli smlouvu. Za tři minuty už Hispaniola lehce plula po větru podél pobřeží ostrova Pokladů. Doufal jsem, že ještě před polednem obeplujeme nejsevernější bod ostrova, a dřív než nastane příliv, vyplujeme šťastně do Severní zátoky. Tam potom klidně vyčkáme, až nám příliv pomůže přistát.
     Přivázal jsem pevně kormidlo, sešel do kajuty a vyhrabal ze svého kufru měkký hedvábný kapesník, který jsem dostal od maminky. Pomohl jsem jím Handsovi ovázat velkou krvácející ránu ve stehně. Když jsem mu potom dal najíst a když si dvakrát třikrát lokl z láhve, začal očividně přicházet k sobě. Seděl rovněji, mluvil hlasitěji a zřetelněji a vůbec začal ožívat.
     Vítr vanul přímo do plachet. Letěli jsme po vlnách jako pták, pobřeží ostrova se kolem nás jen míhalo a krajina se měnila každou minutu. Minuli jsme hornatou část ostrova a pluli kolem nízkého 	
výběžek skalnatého vrchu, jímž ostrov na severu končí.

     Byl jsem na své kapitánství nemálo pyšný a radoval jsem se z jasného slunného počasí i z proměnlivého vzhledu pobřeží. Měl jsem dost vody i dobrého jídla; předtím mě hryzlo svědomí, že jsem zběhl, ale nad touto kořistí se zas uklidnilo. Nic mi snad nechybělo ke štěstí, nebýt kormidelníkova uštěpačného pohledu, jímž mě všude na palubě sledoval, i toho zvláštního úsměvu, který mu pohrával na rtech. Byl to úsměv bolestný i malátný – tupý stařecký úsměv; ale jak mě při práci bez přestání potměšile pozoroval, v jeho úsměvu se tajila uštěpačnost a číhala zrada.	písčitého pobřeží, jen tu a tam porostlého zakrslými borovicemi. Brzo jsme měli i to za sebou a objížděli skalnatý pahorek, který se tyčí na nejsevernějším výběžku ostrova.
     Má nová velitelská funkce mě naplňovala nezřízenou hrdostí a slunečné počasí a proměnlivá vyhlídka na pobřeží se mi nesmírně líbily. Měl jsem jídla a pití, co hrdlo ráčilo. Svědomí, které mi vyčítalo, že jsem tak zrádně dezertoval, se po mém dobyvatelském úspěchu docela uklidnilo. Nic by mi nebylo chybělo k naprosté spokojenosti, nebýt výsměšných očí Handsových, které mě neustále sledovaly, a podivného úsměvu, který mu utkvěl na obličeji. Tento úsměv vyjadřoval bolest i slabost – byl to úsměv zuboženého starého muže. A měl v sobě nádech výsměchu a stín zrady a jeho oči mě sledovaly, ať jsem se při práci hnul kamkoli.	
Kapitola 30.: Na čestné slovo

     Vyburcoval mě – a se mnou všechny (jak jsem si všiml, trhl sebou i strážný, opřený o dveře) – něčí jasný, zvučný hlas, halekající od kraje lesa:
     „Hej, vy tam ve srubu! Tady doktor.“
     A skutečně to byl on. Zaradoval jsem se, ale nebyla to radost nezkalená. Zahanbeně jsem si vzpomněl na svou neposlušnost a záludnost; při pomyšlení na to, do jakého nebezpečí a mezi jakou sebranku jsem se dostal, styděl jsem se pohlédnout mu do očí.

     Doktor si přivstal, teprve svítalo; vykoukl jsem špehýrkou, jako kdysi Silver stál tam po kolena v plazivé mlze.

     „To jste vy, pane doktore! Dobrého jitra vám přeji!“ zahlaholil vyspalý a dobře naložený Silver. „Takhle si přivstat; jak se říká, ranní ptáče dál doskáče. Hoď sebou, Georgi, a pomoz panu doktoru Liveseymu na palubu. Vaši pacienti se mají dobře – jsou zdrávi a veselí.“
     S berlou pod paží, jednou rukou opřen o srub stál na chlumku a švadronil – podle hlasu, způsobu i vzhledu pořád stejný.
     „Máme pro vás, prosím, překvapení,“ dodal. „Je tady nějaký mladičký host – chichi! Nový strávník a nocležník, svěží jako rybka; vyspal se jako lodní správce hned vedle Johna – celou noc jsme leželi bok po boku.“
     Doktor Livesey byl už zatím za palisádou kousek od kuchaře; nějak změněným hlasem se zeptal:
     „Snad ne Jim?“ 
     „Kdo jiný než Jim,“ řekl Silver.
     Doktor stál jako přibitý, nic neříkal, ale chvíli    	Kapitola 30.: Na čestné slovo

     Řízný a zvučný hlas, který se ozýval z lesa, mě probudil a vytrhl ze spánku i ostatní. Trhla sebou i hlídka, která dřímala opřená o veřeje.
     „Hej hola, vy tam ve srubu,“ znělo to z lesa. „Tady je doktor!“
     A byl to opravdu on. Byl jsem sice rád, že ho slyším, ale hned mi ta radost zhořkla, když jsem si vzpomněl na své neukázněné, tajnůstkářské chování. A když jsem viděl, kam mě přivedlo, mezi jakou společnost a do jakého nebezpečí, styděl jsem se mu podívat do očí.
     Doktor vstal zřejmě ještě za tmy, protože se teprve rozednívalo. Utíkal jsem ke střílně, vykoukl a viděl, že stojí až po kolena v přízemní mlze jako kdysi Silver.
     „To jste vy, doktore? Dobré jitro, pane!“ volal Silver, který se rázem probral a zářil dobrou náladou. „Přivstal jste si, jen co je pravda. Inu, ranní ptáče dál doskáče, jak praví přísloví. Jíro, člověče, hoď sebou a pomoz doktorovi na palubu. Našim pacientům se daří dobře – všichni jsou čilí a veselí.“
     A neúnavně brebentil dál. Berlu držel v podpaží a rukou se opíral o srub – řečí, způsoby i zjevem zase náš starý kuchař.
     „A jaké překvapení tu pro vás máme, pane!“ pokračoval. „Máme tu nováčka – hehe! Nového kamaráda, chlapce jako ze škatulky. Spal jako dřevo, hezky vedle starého Honzy – jako dva bratři.“
     Doktor Livesey přelezl ohradu a blížil se ke kuchaři. Slyšel jsem, jak se zadrhlým hlasem ptá:
     „Snad to není Jim?“
     „A kdo jiný?“ řekl Silver.
     Doktor se zarazil, jako když do něho uhodí, ale	
mu trvalo, než se zas pohnul. 

     „Tak, tak,“ ozval se konečně, „napřed povinnost, potom zábava, jak sám, Silvere, říkáváte. Napřed si prohlédneme pacienty.“
     Vstoupil do srubu, stroze mi pokynul hlavou a věnoval se nemocným. Věděl, že mezi těmi úskočnými ďábly visí jeho život na vlásku, ale počínal si nenuceně a klábosil s pacienty, jako by byl v Anglii na návštěvě u nějaké usedlé rodiny. Snad tím na mužstvo zapůsobil; dělali, jako by se nic nestalo – jako by to byl jejich lodní doktor a oni zas věrní matrózi.

     „Lepší se to,“ řekl chlapovi s ovázanou hlavou, „moc nechybělo a bylo po vás. Máte hlavu jak ze železa. Jak se máme, Georgi? Hrajete všemi barvami; a jak by ne, máte, člověče, játra na huntě. Ten lék jste užíval? Užíval, chlapi, ten lék?“
     „Ano prosím, užíval,“ potvrdil Morgan.
     „Když už jsem doktorem u vzbouřenců nebo, jak já říkám, u kriminálníků,“ řekl roztomilým tónem doktor Livesey, „čest mi velí nepřipravit krále Jiřího (Pánbůh mu žehnej) i šibenici ani o jediného muže.“
     Banditi koukli po sobě, ale mlčky tu špičku spolkli.
     „Dickovi prosím není dobře,“ ozval se jeden.
     „Není mu dobře,“ doktor na to. „Předstupte, Dicku, a vyplázněte jazyk. Bodejť by mu bylo dobře! Francouze by tím jazykem k smrti polekal. Už zase zimnice.“
     „To má z toho,“ řekl Morgan, „že pořezal bibli.“
     „To máte z toho, že jste korunovaní hlupáci,“ usadil ho doktor, „v své tuposti nepoznáte, co je zdravý vzduch a co otravný, co je suchá půda a co hnusná, morová bažina. Vyhnat tu malárii z těla, to bude, jak se mi aspoň zdá, čerchmantská práce. Zrovna v močálu jste se museli utábořit. Silvere, já se vám divím. Celkem jste trochu chytřejší než druzí, ale o nejjednodušších zdravotních zásadách nemáte ani ponětí.“

     Jednoho po druhém je podělil léky – polykali je až komicky poníženě, spíš jako žáčci ze sirotčince než jak krvelační vzbouřenci a piráti – a prohlásil: „To je pro dnešek všechno. A teď bych si prosím rád promluvil s chlapcem.“
     A nenuceně kývl hlavou ke mně.
     George Merry stál u dveří a nad nechutným lékem prskal a kuckal; ale ještě doktor nedořekl své přání, všecek zrudl, otočil se na patě, zaklnul a řekl: „To ne!“	neřekl ani slovo. Teprve za chvíli se vzmohl na další krok.
     „Vida, vida,“ řekl, „ale nejdřív práce, potom zábava, jak vy říkáte, Silvere. Podíváme se na ty vaše pacienty.“
     Vstoupil do srubu, mrzutě na mne kývl hlavou a věnoval se nemocným. Vypadal, jako by neměl vůbec strach, ačkoli si jistě uvědomoval, že jeho život visí mezi těmito zrádnými lotry na vlásku. Bavil se se svými pacienty, jako by byl na docela obyčejné lékařské návštěvě u klidné anglické rodiny. Jeho chování působilo zřejmě i na piráty, kteří se chovali, jako by se nic nebylo stalo – jako by byl pořád ještě lodním lékařem a oni řádnými námořníky.
     „Lepší se to, kamaráde,“ řekl muži s ovázanou hlavou, „ale řeknu vám, že jste měl namále. Máte palici jako ze železa. A co vy, Jíro, jakpak se vám daří? Vy vypadáte! Máte jistě ledviny naruby! Bral ten lék?“ zeptal se doktor ostatních.
     „Ano, ano, pane, bral,“ odpověděl Morgan.
     „Jsem teď lékařem vzbouřenců – chci říct, že lékařem vězňů,“ řekl doktor Livesey s medovým úsměvem, „a proto považuji za věc své cti, abych zachoval co nejvíce mužů pro krále Jiřího – bůh mu žehnej – a pro šibenici.“
     Lotři se na sebe podívali, ale spolkli toto šlehnutí bez poznámky.
     „Dickovi není dobře,“ řekl kdosi.
     „Není mu dobře?“ odvětil doktor. „Pojďte sem, Dicku, podíváme se vám na jazyk. No pravda, váš jazyk, Dicku, by polekal i Francouze. Už zase zimnice.“
     „To má z toho,“ řekl Morgan, „že načisto pokazil bibli.“
     „To má z toho, že jste hrozní oslové,“ odsekl doktor, „a že nemáte tolik rozumu, abyste rozeznali zdravý vzduch od jedovatého a suchou zemi od morového močálu. Tak si myslím – to je ovšem můj soukromý názor –, že se všichni ještě trochu potrápíte, než si vyženete malárii z těla! Tábor uprostřed močálu, kdo to jakživ slyšel! Vám, Silvere, se divím. Jste z těch bláznů ještě tak nejchytřejší, ale zřejmě ani vy neznáte nejzákladnější zdravotní pravidla!
     Tak,“ řekl, když dal každému lék – a všichni pacienti ho poslouchali s pokorou opravdu směšnou, spíš jako děti ze sirotčince než krvežízniví piráti a hrdlořezové – „tak, pro dnešek dost. A teď bych si rád pohovořil s tím chlapcem.“
     A ledabyle kývl směrem k místu, kde jsem stál.
     Jíra Merry stál u dveří a plival a prskal tam nad jakousi nechutnou medicínou. Jakmile však zaslechl doktorova slova, celý rudý se otočil na patě, zaklel a vykřikl: „To zase ne!“
	
     Silver praštil dlaní do sudu.
     „Ti-cho!“ zařval, rozhlédl se kolem jako lev a obyčejným hlasem dodal: „Sám jsem na to myslel, protože vím, jak k tomu chlapci lnete. Za vaši laskavost jsme vám hluboce vděčni, jak vidíte, máme k vám důvěru a léky polykáme jako punč. Znám způsob, který snad bude všem vyhovovat. Zaručíš se mi, Hawkinsi, čestným slovem mladého pána – a pán jsi, i když pocházíš z chudých rodičů – zaručíš se mi čestným slovem, že nevezmeš roha?“

     Ochotně jsem mu to slíbil.
     „Přelezte tedy, pane doktore, palisádu,“ řekl Silver, „a až se octnete za ní, přivedu vám chlapce a přes mezery si spolu popovídáte.Poroučím se vám, a vyřiďte od nás uctivý pozdrav panu zemanovi a kapitánu Smollettovi.“
     Chmurným pohledem krotil Silver jejich reptání, ale sotva doktor vyšel ze srubu, naráz propuklo. Do očí mu vyčítali licoměrnost – že se snaží uzavřít separátní mír, že zrazuje zájmy svých spoluviníků a spolutrpitelů, zkrátka přesně to, oč usiloval. Připadalo mi to očividné, tentokrát jejich hněv asi nezdolá. Jenže na něho si jen tak nepřišli; od včerejšího vítězství měl nad nimi stále ještě svrchovanou moc. Vynadal jim hňupů a pitomců, s doktorem že mluvit musím, před nosem jim zamával mapou, to prý si troufají porušit smlouvu ten den, kdy se chystají vydat za pokladem.

     „Hrome, to zas ne!“ utrhl se na ně, „smlouvu porušíme, až k tomu bude vhodná doba. Do té doby budu vodit doktora za nos, i kdybych mu měl kořalkou boty leštit.“
     Kázal jim rozdělat oheň a opřen rukou o mé rameno, s berlou pod paží se odbelhal; spíš zastrašeni než přesvědčeni tím přívalem slov trnuli v rozpacích.
     „Pomalu, mládenečku, pomalu,“ napomenul mě. „Jak nás uvidí pospíchat, hned se na nás vrhnou.“
     Rozvážně jsme se tedy po písku ubírali k doktorovi; čekal na nás za palisádou; Silver zůstal stát kousek od něho a řekl:

     „Přičtěte mi to, pane doktore, k dobru; chlapec vám poví, jak jsem mu zachránil život a jak mě za to sesadili, bodejť. Když člověk kormidluje tak blízko větru jako já – když takřka z posledních sil hází orel panna, snad si zaslouží vlídné slovo. Pamatujte, prosím, že je v sázce nejenom můj 	     Silver uhodil dlaní do soudku.
     „Ticho!“ zařval a rozhlédl se kolem sebe jako lev. „Doktore,“ pokračoval potom svým obyčejným hlasem, „sám jsem už na to myslel, protože vím, že máte toho chlapce rád. Jsme vám zavázáni za vaši laskavost a důvěřujeme vám, jak vidíte, a polykáme vaše lektvary, jako by to byl grog. A vymyslel jsem už taky způsob, který bude vyhovovat všem. Hawkinsi, dáš mi čestné slovo jako slušný panáček – protože panáček jsi, třeba z chudé rodiny –, dáš mi své čestné slovo, že nevezmeš do zaječích?“
     Bez váhání jsem se k tomu zavázal.
     „Tak tedy, pane doktore,“ řekl Silver, „přelezte na druhou stranu ohrady a já vám k ní přivedu Jima. Můžete pak nerušeně hovořit. Na shledanou, pane, a vyřiďte naše poručení panu zemanovi a kapitánovi.“
     Jakmile doktor vyšel ze srubu, vypukla bouře nespokojenosti, kterou Silver až dosud udržoval na uzdě hrozivými pohledy. Obviňovali ho, že hraje obojakou hru, že chce sám pro sebe uzavřít separátní mír, že obětuje svým cílům zájmy spolčenců a obětí – krátce obviňovali ho právě z toho, co opravdu dělal. Jeho dvojakost byla tak očividná, že jsem si nedovedl představit, jak odvrátí jejich hněv. A Silver věděl, že mu žádný z nich nesahá ani po kotníky, a po svém včerejším vítězství je držel v hrsti mnohem pevněji. Vynadal jim bláznů a hňupů, prohlásil, že je to naprosto nutné, abych si promluvil s doktorem, mával jim mapou před nosem a ptal se jich, jestli chtějí porušit smlouvu právě dnes, kdy se konečně mají vydat za pokladem.
     „Ne, u sta hromů!“ zvolal, „porušíme smlouvu, ale až se nám to bude hodit! Do té doby budu doktora vodit za nos, kdybych mu měl třeba i mazat boty kořalkou.“
     Potom jim poručil, aby rozdělali oheň, a vybelhal se s berlou pod ramenem ven, opíraje se jednou rukou o mé rameno. Piráti mlčeli, zmateni, ne však přesvědčeni jeho výmluvností.
     „Pomalu, chlapče, jen pomalu,“ řekl Silver. „Když uvidí, že máme naspěch, skočí nám na krk.“
     Kráčeli jsme tedy, co noha nohu mine, po písčitém svahu k ohradě, za níž nás už očekával doktor. Jakmile jsme byli dost blízko, abychom se s ním mohli domluvit, Silver se zastavil.
     „Tohle mi taky připište k dobru, pane doktore!“ řekl. „Jim vám poví, jak jsem mu zachránil život a jak mě proto sesadili. Doktore, ztratíte dobré slůvko pro člověka, který kormidluje neustále proti větru a dává neustále život  v sázku?  Pamatujte,  prosím,  že  nejde  jen 	
život, ale taky chlapcův; ustrňte se nade mnou, pane doktore, a poctivě mi řekněte, jestli mám  aspoň špetku naděje.“
     Tam venku, zády k přátelům a srubu, byl najednou Silver docela jiný; vypadal přepadle, hlas se mu třásl, mluvil smrtelně vážně.
     „Co to, Johne, snad se nebojíte?“ zeptal se doktor Livesey.
     „Nejsem baba, pane doktore; to ne, ani trochu ne,“ a luskl prsty. „Kdybych byl, nebudu o tom mluvit. Ale upřímně se vám přiznám, děsí mě šibenice. Jste hodný a poctivý člověk, hodnějšího nad vás neznám. Co jsem udělal dobrého, nezapomenete, tak jako nezapomenete, co jsem udělal zlého. Koukněte, stoupnu si opodál a nechám vás s Jimem o samotě. To mi taky přičtěte k dobru, troufám si až moc.“

     Poodešel stranou, až byl z doslechu, usedl na pařez a hvízdal si; co chvíli se otáčel a koukal hned po mně a po doktorovi, hned zas po své vzpurné čeládce; rozdělávali na písku oheň, od ohně se trousili do srubu pro vepřové a suchary a chystali snídani.
     „Tak tak, Jime,“ řekl smutně doktor. „Jak si, chlapče, usteleš, tak si lehneš. Bůhví, vyčítat ti nemám to srdce; ale ať se ti to líbí nebo ne, něco ti povím: Dokud byl kapitán Smollett zdráv, tak sis odejít netroufal; žes to pak udělal, když se rozstonal, to byla od tebe namoutě zbabělost.“

     Nezapírám, po těch slovech jsem se dal do pláče. „To mi, pane doktore, nedělejte. Sám si to dost vyčítám; stejně je po mně veta, nebýt toho, že se za mě postavil Silver, dávno jsem byl mrtev – podstoupit smrt dokážu – však si taky nic jiného nezasloužím – ale bojím se mučení. Jestli mě začnou mučit –„
     „Jime,“ přerušil mě doktor docela jiným hlasem, „tohle, Jime     , nevydržím. Udělej hop a rozběhnem se jak štvaní.“
     „Dal jsem, pane doktore, čestné slovo,“ bránil jsem se.
     „Já vím, já vím,“ odbyl mě. „Nic naplat, Jime. Hanbu a ostudu vezmu na svá bedra; ale tady tě nenechám. Skoč. Jediným skokem budeš venku a poletíme jako srnky.“

     „Ba ne,“ odpověděl jsem, „vy byste to neudělal, to přece víte; ani vy, ani zeman, ani kapitán; já to taky neudělám. Silver mi projevil důvěru, dal jsem mu slovo a teď se vrátím. Ale nenechal jste mě, pane doktore, domluvit. Jestli mě budou mučit, třeba něco probleptnu o tom, kde je loď; trochu mi k ní pomohla náhoda, trochu 	o můj život, ale i o život tohohle chlapce. Prosím vás, doktore, ustrňte se nade mnou a dejte mi aspoň slůvko naděje!“
     Jakmile Silver vyšel ze srubu a obrátil se zády ke svým druhům, úplně se změnil. Tváře měl vpadlé, hlas se mu třásl a mluvil smrtelně vážně.
     „Copak, Honzo, snad nemáte nahnáno?“ zeptal se doktor Livesey.
     „Nejsem zbabělec, doktore, ani co by se za nehet vešlo!“ a luskl prsty. „Kdybych se bál, to bych s vámi nemluvil. Ale přiznám se upřímně, že mi při pomyšlení na šibenici běhá mráz po zádech. Vy jste dobrý, spravedlivý člověk, nejlepší na světě! A zapamatujte si, co jsem udělal dobrého – aspoň tak dobře, jako co jsem nadělal zlého. A teď ustoupím stranou – vidíte – a nechám vás s Jimem o samotě. A připište mi to taky k dobru, protože dál už ani zajít nemohu.“
     S těmito slovy poodešel stranou, až byl z doslechu, pak si sedl na pařez a dal se do hvízdání. Chvílemi vrhal pohledy na nás i na vzpurné lotry, přecházející mezi ohněm, který horlivě rozdělávali, a srubem, z něhož vynášeli vepřovou a chleba k snídani.
     „Tak vidíš, Jime,“ řekl smutně doktor, „kam jsi to dopracoval. Jak si usteleš, tak si lehneš, chlapče. Bůhví, že nemám to srdce, abych ti to vyčítal, ale jedno ti přece jen řeknu: dokud byl kapitán Smollett chlapík, neodvážil ses vzít do zaječích, a když byl nemocný a nemohl proti tomu nic dělat – Jime, to bylo zbabělé!“
     Přiznám se, že jsem se dal do pláče. „Pane doktore,“ řekl jsem, „prosím vás, neříkejte mi to. Já sám jsem si toho už navyčítal až běda. Je se mnou stejně amen, už teď bych nedýchal, kdyby se mě nebyl Silver zastal. Věřte mi, pane doktore, umřít se nebojím – nic jiného si ani nezasloužím , ale mám strach z mučení. Budou-li mě mučit –“
     „Jime,“ přerušil mě doktor hlasem, který jsem nepoznával, „Jime, tohle nesnesu. Přeskoč ohradu a poběžíme s větrem o závod.“
     „Pane doktore,“ připomněl jsem mu, „dal jsem čestné slovo!“
     „Já vím, já vím!“ zvolal doktor. „Na tom teď nezáleží, Jime. Všechno vezmu na sebe, chlapče, všechnu hanbu, ale tady tě nenechám! Skoč, Jime, jediný skok, a jsi venku! A pak poletíme jako antilopy!“
     „Ne,“ odpověděl jsem, „vždyť víte, že sám byste to taky neudělal, vy, zeman ani kapitán. A já nebudu jednat jinak. Silver mi uvěřil a já jsem mu dal čestné slovo. Vrátím se do srubu. Ale vy jste mě přerušil, pane doktore. Budou-li mě mučit, mohl bych prozradit, kam jsem ukryl loď. Já jsem se totiž zmocnil Hispanioly, jednak že mi 	
odvaha. Leží na jižním břehu Severní zátoky, při odlivu je snad nad vodou.“

     „Loď!“ zvolal doktor.
     Rychle jsem mu svá dobrodružství vylíčil, on mě mlčky poslouchal, a když jsem domluvil, poznamenal:
     „Zvláštní osud. Ty nám pokaždé zachráníš život; a to si myslíš, že dopustíme, abys ty o něj přišel? To bychom se ti, chlapče, špatně odvděčili. Ty jsi odhalil spiknutí; ty jsi vypátral Bena Gunna – kdyby ses třeba devadesátky dožil, nic lepšího nedokážeš. Kristapána, když už mluvíme o Benu Gunnovi, ten toho natropil! Silvere!“ křikl, „Silvere!“ – a když se pak kuchař k němu přiblížil, dodal: „Na poklad moc nepospíchejte.“

     „Rád bych, prosím, jenže to nepůjde,“ řekl Silver. „Nic ve zlém, ale jenom hledáním pokladu zachráním život sobě i chlapci, to mi věřte:“

     „Dejme tomu, Silvere, tak vám tedy ještě něco povím: až ho najdete, dejte pozor, strhne se bouřka.“
     „Upřímně řečeno, moc jste mi toho pověděl, ale ještě ne dost. Co máte za lubem, proč jste odešel ze srubu, proč jste mi dal mapu, to pořád nechápu. Se zavřenýma očima jsem udělal, co jste si přál, a vy jste mi nedal špetku naděje! Ale všeho moc škodí. Jestli mi to nechcete prozradit, tak řekněte, a pustím kormidlo.“

     Doktor mu zamyšleně odpověděl: „Víc povědět nesmím; mé tajemství to není, jinak, čestné slovo! Bych vám je, Silvere, prozradil. A přece vám ještě něco povím, co bych neměl; kapitán mi za to asi pocuchá vlásenku. Předně špetku naděje vám dám: jestli oba, Silvere, z této vlčí jámy zdraví vyjdem, když se to obejde bez křivé přísahy, vynasnažím se vás zachránit.“

     Silver se rozzářil a vykřikl: „Líp by mi to, pane doktore, ani matka neřekla.“
     „To jsem vám tedy prozradil,“ dodal doktor. „A za druhé vám něco poradím: Nepouštějte chlapce od sebe, a když budete potřebovat pomoc, zavolejte. Už pro ni jdu, vidíte, že nemluvím do větru. Sbohem, Jime.“

     Doktor Livesey mi pře palisádu podal ruku, kývl na Silvera a rázně namířil do lesa.	přálo štěstí, a pak že jsem se nebál. Je v Severní zátoce, na jižním břehu, zrovna pod čárou přílivu. Při odlivu je jistě úplně na suchu.“
     „Loď?“ zvolal doktor.
     Vylíčil jsem mu v rychlosti, co jsem zažil, a doktor mlčky naslouchal. 
     „To už je asi osud,“ poznamenal potom. „Na každém kroku nám zachraňuješ život. A ty si myslíš, že bychom tě nechali umřít? To by byl od nás prašpatný vděk, chlapče. Ty jsi odhalil spiknutí, ty jsi našel Bena Gunna – nejzáslužnější čin, jaký jsi kdy vykonal, i kdyby ses dožil třeba devadesátky! Když tak mluvím o Benovi – propánakrále, to je čertovský chlapík. Silvere!“ zvolal, „Silvere! Dám vám přátelskou radu,“ pokračoval, když se k nám kuchař přiblížil. „Na vašem místě bych s hledáním pokladu nepospíchal.“
     „Dělám, co mohu, pane, ale tohle nepůjde,“ řekl Silver. „Život svůj i tohohle chlapce zachráním jen tehdy, když se co nejdříve vydáme za pokladem, věřte mi.“
     „Když je to takhle, Silvere,“ řekl doktor, „poradím vám ještě něco: až jej najdete, těšte se na hromy a blesky.“
     „Pane,“ odpověděl Silver, „mluvíte se mnou jako rovný s rovným, ale říkáte příliš mnoho a zároveň příliš málo. Co máte za lubem, proč jste odešli ze srubu, proč jste mi vydali tu mapku? Nevím. Slepě jsem udělal všechno, co jste na mně žádal, a nedostal oplátkou ani slůvko naděje! Ale dál už nepůjdu! Když mi zkrátka a dobře nechcete říct, co máte za lubem, pustím kormidlo.“
     „Ne,“ řekl doktor zamyšleně, „víc říci nesmím. Není to moje tajemství, Silvere, jinak bych vám je, mé čestné slovo, hned vyklopil. Ale řeknu vám, co říci smím, a ještě slůvko víc°kdyby se to dověděl kapitán, ten by mi pocuchal paruku! Nejdřív vám dám aspoň malou naději: Silvere, dostaneme-li se oba z téhle pasti živi a zdrávi, udělám, co budu moci, abych vás zachránil – nebudu-li muset křivě přísahat.“
     Silver se rozzářil: „Nic lepšího jste mi nemohl říct, pane, ani kdybyste byl mou vlastní matkou.“
     „To by tedy byl můj první ústupek,“ pokračoval doktor. A jako druhý přijměte mou radu: držte si Jima hezky u sebe, a kdybyste byli v úzkých, zavolejte. Jdu vám hned teď pro pomoc, a už z toho vidíte, že jsem nemluvil naplano. Na shledanou, Jime!“
     Doktor Livesey mi podal skrz plot ruku, kývl na Silvera a bystře vykročil k lesu.	
Kapitola 34.: A  poslední

     Záhy zrána jsme se dali do práce; tolik zlata dopravit po souši k pobřeží a odtamtud tři míle člunem na Hispaniolu byl pro naši hrstku lidí nemalý úkol. Ti tři, co se potulovali po ostrově, nám nedělali těžkou hlavu, proti náhlému přepadu postačí postavit na úbočí stráž, bojování mají asi po krk.   

     Chutě jsme se měli k dílu, Gray a Ben Gunn jezdili s člunem tam a zpátky, než se vrátili, druzí jim zatím naskládali poklad na břeh. Dospělý měl co dělat, aby unesl dva svázané pruty – a to musel jít pomalu. Na nošení jsem nebyl nic platný, a tak jsem ve sluji celý den pilně cpal mince do pytlíků od sucharů. 

     Co do ražby to byla stejně roztodivná sbírka jako ta, co nashromáždil Billy Bones, jenže obsáhlejší a pestřejší, třídil jsem ji s nesmírnou radostí. Vyskytovaly se v ní mince anglické, francouzské, španělské, portugalské, jiříky, louisdory, dublóny a dvoutolary a moidory a zechiny, podoby všech evropských králů za poslední století, podivné orientální mince s jakýmisi vyraženými tkaninami nebo pavučinami, kulaté i hranaté, jiné zas provrtané jako korály – bylo jich jako listí na podzim, záda mě bolela od shýbání a prsty od přebírání.

     Práce nám zabrala několik dní; jedno bohatství jsme uložili na loď do večera, další čekalo na uložení druhý den; tři pozůstalí vzbouřenci se neozývali.
     Až jednou – bylo to snad třetí den navečer, procházel jsem se s doktorem po úbočí kopce, odkud byl výhled na ostrovní nížinu, a tu k nám z hustého šera dole zanesl vítr něco mezi zpěvem a skřekem. Jen úryvek k nám dolétl a zas bylo ticho.
     „Pánbůh jim odpusť,“ řekl doktor, „jsou to ti vzbouřenci.“
     „Nadobro opilí, prosím,“ ozval se za námi Silver.
     Podotýkám, že se Silver pohyboval docela volně; přes všechny ústrky se už zase považoval za oblíbeného a nepostradatelného služebníka. Hrubosti snášel kupodivu klidně a s neochabující zdvořilostí se kdekomu hleděl zavděčit. Všichni se k němu chovali přímo psovsky kromě Bena 	Kapitola 34., a poslední

     Druhého dne jsme se pustili do práce časně zrána. Vždyť dopravit ty spousty zlata skoro míli po souši na pobřeží a odtud tři míle člunem k Hispaniole byl pro takovou hrstku pracovníků úkol vskutku nesnadný. Tři piráti, kteří se ještě kdesi potulovali po ostrově, nám nikterak nevadili; postavili jsme na pahorek hlídku, aby nás chránila pře nenadálým přepadením – a to stačilo. Ostatně jsme měli za to, že všichni tři mají boje až nad hlavu.
     Práce nám šla hbitě od ruky. Gray a Ben Gunn veslovali mezi břehem a Hispaniolou a ostatní vláčeli poklad z jeskyně na pobřeží. Dva zlaté pruty svázané lanem tvořily dostatečný náklad pro dospělého muže – náklad, pod nímž se jen prohýbal. Já, protože jsem se nemohl uplatnit jako nosič, jsem seděl celý den v jeskyni a cpal zlaté mince do pytlů od chleba.
     Byla to prapodivná sbírka, podobná pokladu Billyho Bonese co do různorodosti mincí, ale mnohem větší a rozmanitější, takže jsem se v ní s rozkoší přehrabával. Byly tam anglické, francouzské, španělské, portugalské mince, guineje, louisdory, dublony a dvouguineje, moidory a zecchiny, peníze s obrazy všech možných evropských panovníků za posledních sto let, podivné mince orientální, na nichž byly vyraženy jakési chumáče nití či předivo pavučin, kulaté mince a hranaté mince, mince s otvorem uprostřed, jako by se měly nosit na řetízku kolem krku – v té sbírce se prostě sešly všechny druhy peněz, co jich svět má. A bylo jich jako listí na podzim, až mě bolelo v zádech od shýbání  a prsty mě brněly od přebírání.
     Pracovali jsme už několik dní. Každý večer jsme dopravili na palubu celé jmění, ale nové jmění čekalo ještě na zítřek. A po zbývajících třech pirátech pořád ještě ani slechu.
     Konečně – bylo to myslím třetí den – jsme se vydali s doktorem na návrší, odkud je výhled na nížiny ostrova. Tu k nám vítr přivál z husté tmy jakési ječení či vyzpěvování. Zaslechli jsme jenom úryvek a potom bylo zase ticho.
     „Bůh jim odpusť,“ řekl doktor. „To jsou vzbouřenci!“
     „A všichni namol, pane,“ ozval se za námi Silverův hlas.
     Musím podotknout, že Silver se směl pohybovat úplně volně a že se přes všechna příkoří, jichž se mu denně dostávalo, považoval za oblíbeného a vyznamenávaného sluhu. Snášel tyto ústrky s úžasným sebezapřením a jen se s neúnavnou zdvořilostí hleděl kdekomu zavděčit..	
Gunna, ten se bývalého podnálodního pořád hrozně bál, a kromě mě, který jsem mu byl zavázán; na druhé straně jsem měl o něm horší mínění než druzí, viděl jsem ho totiž na planině osnovat novou zradu. Doktor mu nevrle odpověděl.

     „Opilí nebo třeští v horečce.“
     „Máte pravdu, pane doktore,“ ozval se Silver, „to je nám docela jedno.“
     „Abych ve vás viděl lidumila, to po mně nemůžete chtít,“ odbyl ho uštěpačně doktor, „můj názor vás tedy, pane kapitáne Silvere, asi překvapí. Vědět s určitostí, že tam třeští v horečce – jeden z nich ji podle všeho má –, hned bych z našeho tábora odešel a poskytl jim ošetření, ať mě to třeba krk stojí.“

     „Promiňte, pane doktore, to byste chybil,“ řekl Silver. „O svůj vzácný život byste určitě přišel, dejte si říct. Duší tělem jsem váš, nerad bych, aby nám někdo ubyl, zvláště vy ne, který mi prokázal tolik dobrého. Tamti nedodrží slovo – kdepak, i kdyby chtěli; a co horšího, vůbec neuvěří, že vy je dodržíte.“

     „Zato vy,“ řekl doktor, „slovo dodržíte – to je známá věc.“
     Víckrát se nám ti tři neozvali. Jenom jednou jsme v dáli zaslechli výstřel z pušky, snad si vyšli na hon. Na poradě jsme se rozhodli, že je chtěj nechtěj na ostrově necháme – Ben Gunn zajásal, Gray nadšeně souhlasil. Zanechali jsme jim hojně prachu a střeliva, větší část nasoleného kozího masa, pár léků a jiných potřebných věcí, nářadí, šatstvo, přebytečnou plachtu, několikasáhové lano a na doktorovo výslovné přání jsme jim k tomu přidali tabák.

     Práce na ostrově tím skončila. Poklad jsme měli na lodi, nabrali jsme ještě zásobu vody a pro všechen případ zbylé kozí maso; jednoho krásného rána jsme zvedli kotvu – taktak že jsme to dokázali – a vypluli ze Severní zátoky; na stěžni nám vlála vlajka, pod kterou kapitán bojoval ve srubu.

     Ani jsme netušili, jak bedlivě nás tři vzbouřenci sledují. Při proplouvání úžinou nám nezbylo než přiblížit se k jižnímu výběžku; klečeli tam na písku všichni tři a úpěnlivě spínali ruce. Všem nám bylo krušno u srdce, že je opouštíme tak zbědované; ale vystavit se nové vzpouře nemůžeme a odvézt je domů na šibenici, to je dost 
	A jistě s ním nikdo nejednal lépe než se psem, snad kromě Bena Gunna, který měl ze svého bývalého lodního mistra pořád ještě hrozný strach, a kromě mne, který jsem mu byl opravdu zavázán. Stejně však jsem na něho mohl zanevřít víc než ostatní, protože jsem na planině viděl, jak pomýšlí na novou zradu. A proto zněla doktorova odpověď co nejstrozeji: „Namol nebo šílení,“ řekl.
     „Máte pravdu, pane,“ odvětil Silver, „ale nám dvěma na nich houby záleží.“
     „Jistě byste ode mne nechtěl, abych vás považoval za tvora s lidským srdcem,“ odsekl mu posměšně doktor, „a proto vás snad mé pocity překvapí, vážený pane Silvere. Kdybych věděl najisto, že jsou šílení – jako jsem si v duchu jist, že aspoň jeden je stižen zimnicí –, odešel bych z našeho tábora, dal jim do služeb všechny své vědomosti, třeba bych přitom dával všanc svůj vlastní život.“
     „Promiňte, pane,“ řekl Silver, „ale to byste náramně chybil. Přišel byste o něj, na to můžete vzít jed. Já jsem teď tělem i duší na vaší straně, a nerad bych tedy, kdyby se naše společnost zmenšila, a ještě o vás, kterému jsem tolik zavázán. Ale ti chlapi tam dole nedovedou držet slovo – ani kdyby chtěli. A co horšího, oni by ani neuvěřili, že je možné, abyste vy dostál slovu.“
     „Ne,“ řekl doktor. „Zato vy dovedete držet slovo, to se o vás ví.“
     Víc jsme se o pirátech nedověděli. Jednou jsme zaslechli zdálky výstřel a dohadovali se, že si asi vyšli na lov. Konali jsme poradu a usnesli se, že je necháme na ostrově – k nesmírné radosti Bena Gunna a s hlučným souhlasem Grayovým. Nechali jsme jim tam hezkou zásobu střelného prachu a nábojů, větší část nasoleného kozího masa, trochu léků a jiných potřeb, nástroje, šatstvo, jednu plachtu, asi dva sáhy lana a na zvláštní doktorovo přání i pěknou hromádku tabáku.
     Tím se naše práce na ostrově skončila. Poklad jsme už měli v bezpečí na lodi, kam jsme taky dopravili pro všechny případy dostatečnou zásobu pitné vody a zbytek kozího masa. A jednoho krásného rána jsme zvedli kotvu a vypluli ze Severní zátoky. Na stožáru nám vlála tatáž vlajka, kterou kapitán vyvěsil na srub a pod níž se bil u ohrady.
     Jak se brzy ukázalo, tři piráti pozorovali naše počínání bedlivěji, než jsme se domnívali. Když jsme totiž proplouvali úžinou, museli jsme plout okolo jižního cípu ostrova a tam jsme je spatřili, jak jeden vedle druhého klečí na písku a prosebně za námi vztahují ruce. Všem nám přišlo zatěžko, že  je  máme  opustit  v  takové  zuboženosti,   ale 	
krutá úsluha. Doktor na ně zahalekal a řekl jim, kde najdou uložené zásoby. Ale oni nás pořád jednoho po druhém volali jménem a proboha nás zapřísahali, ať se nad nimi ustrneme a nenecháme je tam zahynout.

     Viděli, že loď pluje dál a stále víc se od nich vzdaluje; nakonec jeden z nich – který to byl, nevím – chraplavě křikl, zalícil a vystřelil; kulka hvízdla Silverovi nad hlavou a provrtala hlavní plachtu.
     Přikrčili jsme se za brlení; když jsem pak vyhlédl, na výběžku už nebyli a ten mizel sám pomalu v dálce. Šťastně jsme si to tedy odbyli. Před polednem pak k mé nevýslovné radosti i poslední štít Ostrova pokladů zapadl na modravém obzoru.
     Bylo nás na lodi málo a kdekdo musel přiložit ruku k dílu – jenom kapitán ležel vzadu na žíněnce a odtud velel; vůčihledě okříval, ale stále ještě potřeboval klid. Namířili jsme do nejbližšího španělskoamerického přístavu, domů jsme si plout netroufali, dokud neseženeme nové mužstvo. Vítr vál proti nám, několikrát se strhla vichřice, než jsme tam dopluli, měli jsme toho všichni dost.

     Před západem slunce jsme zakotvili v překrásném chráněném zálivu: hned se k nám sjely pobřežní čluny s černochy, mexickými Indiány a mulaty, ti nám prodávali ovoce a zeleninu a za penízky ochotně skákali do vody. Bodré obličeje černošské, šťavnaté tropické ovoce, především pak světla, zažíhající se ve městě – kouzelně to působilo po tom chmurném a krvavém pobytu na ostrově; doktor se zemanem odjeli na břeh a mě vzali s sebou. Zastihli tam kapitána nějakého anglického korábu, dali se s ním do řeči, zašli k němu na palubu a příjemně se pobavili; k Hispaniole jsme přirazili až za svítání.

     Na můstku byl jenom Ben Gunn; jen jsme vystoupili na palubu, všelijak se kroutil, až se nakonec přiznal. Silver je pryč. Před několika hodinami upláchl v převozním člunu a on, ostrovan, nad tím zamhouřil oči, prý jen proto, aby nám zachránil život, jistě bychom o něj přišli, kdyby ten jednonohý zůstal na palubě. To nebylo všechno. Kuchař neodešel s prázdnýma rukama. V nestřežené chvíli se vloupal do lodního skladiště a odnesl pytlík se třemi až čtyřmi sty guinejemi, aby měl na další toulky po světě.
     Všichni jsme byli rádi, jak lacino jsme se ho 	nechtěli jsme riskovat ještě jednu vzpouru. A přivézt je domů a odevzdat přímo katovi – to by bylo trochu kruté dobrodiní. Doktor na ně zavolal, pověděl jim o zásobách, které jsme jim nechali, a kde je mají hledat. Piráti nás však neustále volali jmény jednoho po druhém a proboha nás prosili, abychom se nad nimi smilovali a nenechávali je tam zahynout.
     Když pak viděli, že loď nemění směr a naopak rychle odplouvá z doslechu, jeden z nich – nevím, který to byl – s chraptivým výkřikem vyskočil, zacílil a poslal za námi kulku, která hvízdla Silverovi nad hlavou a prolétla hlavní plachtou.
     Schovali jsme se z opatrnosti za zábradlí. Když jsem po chvilce vystrčil hlavu, byl výběžek prázdný a už se nám rozplýval v dálce. To byl konec a ještě před polednem zmizel k mé nevýslovné radosti i nejvyšší vrchol ostrova Pokladů v modrém obzoru moře.
     Bylo nás na palubě tak málo, že jsme všichni museli přiložit ruku k dílu – jen kapitán ležel na zádi na žíněnce a dával rozkazy. Značně se už zotavil, ale pořád ještě potřeboval klid. Zamířili jsme k nejbližšímu cípu španělské Ameriky, protože jsme se nemohli odvážit cesty domů, dokud nedoplníme posádku. Celou cestu jsme zápasili s protivnými větry a bouřemi, takže jsme tam dojeli k smrti vyčerpáni.
     Slunce právě zapadalo, když jsme vyhodili kotvu v překrásném zálivu. Rázem nás obklopily čluny černochů, mexických Indiánů a míšenců, kteří prodávali zeleninu a ovoce a nabízeli nám, že se za peníze potopí. Pohled na tolik veselých tváří (hlavně černošských), chuť tropických plodů, a především světla, která začínala zářit ve městě, tvořily okouzlující kontrast k našemu pochmurnému, krvavému pobytu na ostrově. Doktor a zeman se rozhodli, že stráví večer ve městě, a mne vzali s sebou. Setkali jsme se s kapitánem jedné anglické válečné lodi, dali se s ním do hovoru, vykonali návštěvu na jeho lodi, krátce bavili jsme se tak dobře, že jsme se vrátili na Hispaniolu až s úsvitem.
     Na palubě byl jen Ben Gunn. Hned se začal provinile kroutit, až se nám nakonec přiznal, že Silver je pryč. Uprchl prý před několika hodinami v malém člunku a Ben nad tím zamhouřil oko. Ujišťoval nás, že jen proto, aby nám zachránil život, o nějž prý bychom docela určitě přišli, kdyby „ten jednonohý chlap zůstal na palubě“. Ale to ještě nebylo všechno. Náš kuchař neodešel s prázdnou. Prosekal nepozorovaně pažení a vzal s sebou jeden pytel s mincemi, v ceně tří nebo čtyř set liber, aby se mu lépe cestovalo.
     Všichni jsme si oddechli, že jsme se ho tak	
Zbavili.
     Zkrátka a dobře, přibrali jsme několik matrózů a šťastně jsme dopluli domů; do Bristolu jsme s Hispaniolou dorazili zrovna včas, pan Blandly se už chystal vypravit za námi záchrannou loď. Z mužstva, které s námi kdysi vyplulo, vrátilo se jich jenom pět. „Čert a chlast ostatní dorazil,“ ano, tak to bylo. Jako ta druhá loď, o které si prozpěvovali, jsme přece jen nedopadli:
          „Z těch pětasedmdesáti
          on jediný se navrátil.“
     Z pokladu jsme každý dostali vydatný podíl a užili ho moudře i nemoudře, jak kdo. Kapitán Smollett odešel z moře na odpočinek. Gray si peníze uložil; přitom však zatoužil být něčím víc, a věnoval se odbornému studiu námořnictví; je teď na jednom nádherném plachetníku druhým důstojníkem a spolumajitelem, oženil se a má rodinu. Ben Gunn dostal svých tisíc liber, rozházel je za tři týdny, přesně vzato za devatenáct dní, dvacátý den se vrátil s prosíkem. Udělali ho vrátným v oboře, jak se toho už na ostrově bál; žije dosud, venkovští kluci ho mají rádi, ale taky ho škádlí, a o nedělích a svátcích zpívá znamenitě v kostele.

     O Silverovi jsme se už nic nedověděli. Konečně zmizel ten příšerný jednonohý matróz z mého života; nic bych za to nedal, že se shledal se svou starou černoškou a je mu s ní a s kapitánem Flintem dobře. Doufejme; že by mu jednou bylo dobře na onom světě, to už není tak jisté.
     Pokud je mi známo, stříbrné pruty a zbraně leží dosud tam, kde je Flint zahrabal; pro mě za mě ať si tam leží. Ani párem volů mě na ten prožluklý ostrov nikdo nedostane; v tíživějších snech dosud slýchám, jak kolem břehů burácí příboj, a kolikrát se vytrhnu ze spaní, to jak mi do uší zalehne pronikavý hlas kapitána flinta: „Dukáty! Dukáty!“	lacino zbavili.
     Krátce a dobře: doplnili jsme posádku, dopluli jsme šťastně domů a dorazili do Bristolu, právě když pan Blandly začal pomýšlet na uspořádání záchranné výpravy. Jen pět mužů z původní posádky se vrátilo nazpět, „ty ostatní dorazil čert a chlast“, a to je svatá pravda. Ale pořád jsme na tom ještě nebyli tak špatně jako ta loď, o níž se zpívá:
          Na moře jich vyplulo sedmdesát pět,
          Však jen jeden z posádky navrátil se zpět.
     Každý z nás dostal svůj díl pokladu a užil si ho podle své povahy buď moudře, nebo pošetile. Kapitán Smollett odešel na penzi. Gray vůbec peníze nepromrhal. Najednou zatoužil dostat se výš, začal se vzdělávat ve svém povolání, až se nakonec stal kormidelníkem a spolumajitelem krásně vybavené lodi. Oženil se a má tři děti. Ben Gunn dostal tisíc liber, které utratil a prohrál za tři týdny, vlastně přesněji za devatenáct dnů, protože dvacátý den už byl zpátky s prosíkem. Dostal portýrskou lóži – právě to, čeho se na ostrově obával. Venkovští kluci, ač si z něho často tropí šprýmy, šli by za ním třeba do ohně. V neděli a ve svátek chodí Ben do kostela a je znám jako vynikající zpěvák.
     O Silverovi jsme už potom neslyšeli. Ten strašný jednonohý námořník zmizel konečně z mého života. Ale vsadil bych se, že se shledal se svou starou černoškou a žije si s ní a s papouškem Kapitánem Flintem pokojně až podnes. Doufám, že je tomu tak, protože na onom světě mnoho pokoje neužije.
     Pokud vím, leží stříbrné pruty i zbraně ještě tam, kde je zakopal Flint, a pro mne za mne, ať si tam zůstanou třeba navěky. Ani dvanácti páry koní byste mě nedostali zpátky na ten proklatý ostrov. Když mě nejvíc tlačí noční můra, slýchávám příboj burácející kolem pobřeží a často mě vyburcuje ze spánku vřískot Kapitána Flinta: „Samé zlaťáky, samé zlaťáky!“