Korálový ostrov
Jiří Ulip, 2004

V následující práci se budu věnovat překladu knihy Korálový Ostrov, kterou v roce 1858 pod názvem The Coral Island napsal skotský autor Robert Michael Ballantyne. Román byl v Českých zemích poprvé vydán v roce 1926 v překladu Karla Weinfurtera a znovu byl vydán v roce 1991 po textové úpravě Jany Mertinové v nakladatelství Ivo Železný. Ve své analýze vycházím právě z tohoto druhého vydání překladu. Vzhledem ke značnému rozsahu se v rozboru budu soustředit jen na některé vybrané kapitoly (konkrétně 3, 4 a 35), protože i jen v těchto třech kapitolách je obsaženo značné množství problematických míst. Citace jsou, ač je to v rozporu se zvyklostmi češtiny, pro větší přehlednost zvýrazněny kurzívou.
Po prvním přečtení na mne překlad nepůsobil vyloženě špatným dojmem. Je pravda, že některé větné konstrukce mi připadaly poněkud komplikované a dětskému, respektive mladšímu, čtenáři by nemusely být srozumitelné. Tuto komplikovanost bych nicméně přisoudil spíše stáří překladu. Avšak poté, co jsem začal číst originál románu, jsem svůj první dojem z překladu musel přehodnotit.
Stejně jako překlad, je i originál psán poměrně komplikovaným jazykem. Nicméně na první pohled jsou patrná zjednodušení a strohost překladu. Například naprosto hovorový rozhovor námořníků: „… I've sailed round it twice already, and both times the ship was a'most blow'd out o' the water. … an' every time wos wuss than another, the gales wos so tree-mendous!“ je překládán přehnaně spisovně jako: „… Již jsem plul kolem dvakrát a vždycky nám tu vítr skoro převrhl loď! … Pokaždé to bylo horší než předtím. Vichřice tam byla strašlivá!“ (s. 9). Zajímavé také je, že v překladu je namísto mysu Horn uváděn mys Hoorn, což by teoreticky mohl být jeho starší označení, pak ovšem mělo být v novém vydání aktualizováno v rámci textových úprav. Dalším příkladem zjednodušení přímé řeči je převedení zvolání „Bravo!“ (…we were startled by a loud "Huzza!" from Peterkin) na poměrně nevýraznou větu „byli jsme překvapeni hlasitým Petrkinovým voláním“ (s. 18).
Kapitolou samu pro sebe jsou některé obraty spojené s námořní terminologií, popřípadě s mořeplavbou. Můžeme se tak například dozvědět, že hrdinové „…stáli na střední palubě a čekali co bude dál“ (s. 10), zatímco v originále čekají na naplnění svého osudu na palubě zadní: „… as we stood on the quarterdeck awaiting our fate.“ Případně, že „… jsme seděli na přídi,“ (s. 203), ačkoli se očividně jednalo o vyvýšenou část zádě ohrazenou zábradlím: „… as we sat on the taffrail.“ Taktéž se dozvídáme, že hrdinové na moři pozorovali létající ryby, které „… byly pronásledovány plískavicemi, které se jimi živí,“ (s. 10) ačkoli v originále se mluví o delfínech: „…They were pursued by dolphins, which feed on them,“. 
Výskyt problematických termínů je vyšší i v pasáží, kde autor uvádí výčet předmětů, které hrdinům zbyly po jejich ztroskotání. Například se dozvídáme, že majetek hrdinů se mimo jiné skládal „…z námořnické jehly prostřední velikosti“, která ale byla ve skutečnosti malá a navíc se spíše užívala k sešívání plachet: „…sailmaker's needle of a small size.“ I u oblečení se překladatel dopouští nepřesností, když z vlněných ponožek (worsted socks) dělá ponožky pletené (s. 17) a z bavlněného kapesníku (cotton pocket-handkerchief) kapesník plátěný (s. 17); jen pro úplnost: na kapesníku není jen několik podobizen admirála Nelsona (s. 17), ale je jich šestnáct (with sixteen portraits of Lord Nelson printed on it). Případně překladatel poměrně často, a to nejen u oblečení, vynechává některá přídavná jména, takže z černého kulatého slamáku (a round black straw hat) je pouze kulatý slaměný klobouk (s. 17). Dalším příkladem může být i popis velikosti bot: „… boty mu byly tak velké, že by se mu do nich vešly nohy i spodky a také vesta.“ (s. 22); ve skutečnosti se ovšem mělo jednat o vtipnou poznámku jeho společníka, který mu sděloval, že kdyby ony boty nosil, nemusel by už v podstatě nosit nic jiného: „ ... they [boots] were so large that, as Jack said, they would have done for boots, trousers, and vest too.“ Tyto nepřesnosti sice kvalitu knihy nezvýší, ale čtenáře nejspíše nezmatou tak jako následující chyby, které rozhodně nepatří k zanedbatelným.
První chybou je pojmenování hlavního hrdiny, který se v originále jmenuje Ralph Rover, přičemž v první kapitole vysvětluje, že Rover je pouze přezdívka, pod kterou bude vystupovat: „Rover was not my real name, but as I never received any other I came at last to answer to it as naturally as to my proper name…“. V překladu první kapitoly je toto překládáno bez problémů: „Tulák nebylo moje pravé jméno, ale protože mi jinak neříkali, zvykl jsem si na ně.“ (s. 6). Vzhledem k tomu, že překladatel zvolil cestu překladu jména, což v jeho době nebylo neobvyklé, nezdá se příliš problematickým ani počeštění křestního jména z Ralph na Ralf. Nicméně tento přístup překladateli vydržel pouze v první kapitole a dále v knize už se hrdina jmenuje napůl počeštěně, tedy Ralf Rover (např. na s. 122), což je přinejmenším matoucí.
Druhým výrazným problémem překladu je občasné vynechání slovního spojení nebo dokonce celé věty. To mohlo být sice způsobeno chybou při přípravě textu, ale i tak je to problém, který by neměl zůstat nepovšimnut. Například v odstavci: „What good will that do us?" said Peterkin; "there's wood enough on the island to make a thousand oars." / "Ay, lad," replied Jack, "but there's a bit of hoop iron at the end of it, and that may be of much use to us." / "Very true," said I, "let us go fetch it;" byla vypuštěna prostřední věta, takže výsledný překlad nedává smysl: „K čemu by nám bylo?“ zeptal se Peterkin. „Vždyť na ostrově je dost dříví, abychom si udělali tisíce vesel!“ /***/ „Máš pravdu,“ řekl jsem.“ V chybějící větě totiž vůdce chlapců vysvětluje, proč je třeba pro veslo jít, a poslední věta je tedy odpovědí na toto vysvětlení a nikoli ne větu první. Podobným případem, tentokrát však již pravděpodobně úmyslným, je zkrácení následující myšlenky: „I mention this the more gladly, because at that time, I am ashamed to say, I very seldom thought of my Creator, although I was constantly surrounded by the most beautiful and wonderful of His works.“ na „Zmiňuji se o tom tím raději, poněvadž v oné době, jak musím s hanbou doznat, jsem na takové věci myslel jen zřídka.“ (s. 18), což znamená zredukování pomyšlení na Stvořitele vší té krásy, která je obklopovala na takové věci (s. 18). 
Pravděpodobně nejvýrazněji zjednodušující vynechávka je v závěru knihy, kde autor vyjadřuje poměrně komplikovanou filozofickou myšlenku: „TO part is the lot of all mankind. The world is a scene of constant leave-taking, and the hands that grasp in cordial greeting to-day, are doomed ere long to unite for the last time, when the quivering lips pronounce the word - "Farewell." It is a sad thought, but should we on that account exclude it from our minds? May not a lesson worth learning be gathered in the contemplation of it? May it not, perchance, teach us to devote our thoughts more frequently and attentively to that land where we meet, but part no more?
How many do we part from in this world with a light "Good-bye," whom we never see again! Often do I think, in my meditations on this subject, that if we realized more fully the shortness of the fleeting intercourse that we have in this world with many of our fellow-men, we would try more earnestly to do them good, to give them a friendly smile, as it were, in passing (for the longest intercourse on earth is little more than a passing word and glance), and show that we have sympathy with them in the short quick struggle of life, by our kindly words and looks and action.” Na první pohled je patrné, že její překlad je buď geniálně výstižný nebo velice zkrácený a zjednodušený: „Loučení je údělem všeho lidstva. Svět je veliké jeviště, na němž dochází k neustálému loučení, a ruce, které se dnes setkávají k srdečnému pozdravu, jsou odsouzeny aby se zanedlouho zase loučily. Domnívám se, že tato úvaha by nás měla poučit, abychom se častěji a pozorněji obraceli k zemi, kde se setkáme a kde již nerozloučíme.“ (s. 202) Autor se pravděpodobně nesnažil zdůraznit myšlenku soustředění se na zemi, která je obsažena v prvním odstavci, ale jádro své úvahy umístil do odstavce druhého, kde rozebírá, že bychom se měli ke svým druhům vždy chovat co možná nejpřátelštěji, protože život je krátký a pomíjivý a možná je tak vidíme naposledy. Nicméně ani překlad prvního odstavce neobsahuje všechny myšlenky, které v něm autor uvádí. Proto bych se spíše klonil k variantě, podle které je překlad velice zkrácený a zjednodušený.
Krom vynechaných částí vět a nepřesností v termínech patří mezi podstatné chyby i popisy různých činností nebo jevů, které sice nejsou pro děj nikterak podstatné, ale mohou vést čtenáře k milným představám o realitě, což je v rozporu s vypravěčovým úmyslem, protože se podle svých slov snaží podat informace, které budou čtenáři k užitku. Nutno poznamenat, že tato myšlenka se nachází v předmluvě, která v překladu chybí. Možná právě kvůli následujícím popisům odporujícím realitě:
Prvním nereálným popisem je zamyšlení nad obsahem kokosového ořechu a druhým poněkud nadsazené časy při rozdělávání ohně pomocí luku. Poté, co se jeden z hrdinů napije šťávy kokosového ořechu, řekne mu jeho starší přítel, že se o skvělé šťávě v nezralých kokosových ořeších dozvěděl z knihy. Peterkin se pak zajímá o to, jak vypadá vnitřek zralého ořechu: „And pray, asked Peterkin, what sort of 'stuff' does the ripe nut contain?“, což překladatel překládá jako: „Prosím tě jaká je to šťáva? zeptal se Peterkin.“ (s. 21). Z toho plyne, že čtenář musí nutně nabýt dojmu, že je stále řeč o ořechu nezralém a nikoli zralém. Takže Jackova odpověď týkající se zralého ořechu zní v tomto kontextu přinejmenším zvláštně a v čtenáři vytvoří milnou představu o tom, jak vypadá nezralý kokosový ořech. Je zajímavé, že s touto pasáží měl problémy i sám autor, který nechal svého hrdinu proříznout tvrdou slupku ořechu kapesním nožem. Traduje se, že poté, co zjistil svoji chybu, se před psaním dalších knih vždy osobně seznamoval s reáliemi krajů, o kterých psal.
Druhou nerealisticky přeloženou pasáží je popis rozdělávání ohně. Tato činnost měla podle autora následující fáze: „… In a few seconds the tinder began to smoke; in less than a minute it caught fire; and in less than a quarter of an hour we were drinking our lemonade and eating cocoa nuts …“, tedy kouř se objevil po pár vteřinách, do minuty troud vzplanul a za čtvrt hodiny už se hodovalo u ohně. Překladatel ovšem časy poněkud prodloužil: „…Za několik minut se začalo z troudu kouřit, za dalších pět minut chytil a za slabou čtvrthodinu jsme pili limonádu a jedli kokosové ořechy kolem ohně …“
V porovnání s těmito chybami se zdají některé další chyby spadající do kategorie nerealistických popisů zanedbatelnými. Například to, že se autor vyhýbá použití kování na konci listu vesla (There is iron on the blade. …He pointed to a piece of hoop iron, as he spoke, which had been nailed round the blade of the oar to prevent it from splitting.) a redukuje jej na „…železnou svorku, která byla připevněna k veslu, aby se nerozštíplo“. Podle mého názoru si pod takovýmto popisem čtenář představí spíše jakousi obruč, která zpevňuje násadu a nikoli kování na listu vesla. Případně zjištění, že některé místní bobule se podobají domácím (I have observed that a few of them are not unlike some of the berries that grow wild on our own native hills.), je v překladu převedeno na to, že některé z nich se podobají jahodám (s. 20).
Nicméně krom větších výše uvedených chyb je v knize i celá řada dalších nepřesností mezi něž patří například přidání skal na kopcovitý ostrov (The island on which we stood was hilly): „…byl skalnatý a kolem byly kopce ...“ (s. 18) nebo špatně přeložený kontrast mezi povětřím na otevřeném moři, které bylo chladné a svěží, a mírným povětřím na ostrově (There [on the salt sea], the breeze was fresh and cold, but here it was delightfully mild;): „Zde foukal chladný a svěží větřík ...“ (s. 18). Případně si hlavní hrdina vzpomíná, že „…skočil do vody“ (s. 16), ačkoli do ní byl spíše smeten (Another wave, however, washed it [the oar they were clinging to] clear of the wreck). Taktéž je zajímavý fakt, že překladatel označuje veškeré kalhoty jako spodky. 
Z výše uvedeného podle mého názoru vyplývá, že knize by nový překlad rozhodně prospěl. Nicméně zůstává otázkou, je-li knihu opravdu nutné znovu vydávat. V podstatě se jedná o poměrně složitě psaný román pro mládež, jehož obsah dosti neodpovídá složitému slohu. Obsahově se totiž jedná o idealistický, místy snad až naivní, popis dobrodružství tří vzorných chlapců, kteří se ocitnou na pustém ostrově, kde bez větších problémů čelí nebezpečenstvím, ve kterých by zahynul nejeden zkušený námořník. Během toho všeho spolu skvěle vycházejí (pro srovnání je vynikající kniha Pán much od Williama Goldinga, která se tímto románem inspirovala) a všemožně si pomáhají a ve své dobrotě se snaží pomoci i barbarským domorodým obyvatelům Pacifiku. A to tím, že se je snaží civilizovat, tedy obrátit na křesťanství. Domnívám se, že tyto aspekty dnešního čtenáře již pravděpodobně příliš neosloví, poněvadž likvidace domorodých obyčejů a nucená christianizace již dnes nejsou příliš v módě. 

Literatura:

Robert Michael Ballantyne: The Coral Island < http://www.gutenberg.net/dirs/etext96/coril10.txt > staženo 25. 5. 2004.

Robert Michael Ballantyne: Korálový ostrov (překlad Karel Weinfurter (1926) , textová úprava Jana Mertinová (1926)), nakladatelství Ivo Železný, Olomouc 1991.